Kodanikuühiskonna organisatsioonidega, vabaühendustega, on meil üldiselt kõik hästi. Ameerika Ühendriikide rahvusvahelise koostöö amet USAID on aastaid mõõtnud alles küpsemise teel riikide seisundit ja suundumusi ses vallas ning Eesti näitaja on olnud aastaid Kesk- ja Ida-Euroopa riikide hulgas parim. Paraku on Eesti areng ses osas globaalsele finantskriisile järgnenud tõusuaastate järel seisma jäänud. Viimasel viiel aastal ei ole vabaühenduste õiguslikus ega rahalises seisundis paranemist märgata olnud, samuti on saavutatud tasemele toppama jäädud nii mõju kui ka maine osas. Oma liigas võib ju parim olla, aga tippudele Põhja- või Lääne-Euroopas ei ole lähemale jõutud. Selline on kurb järeldus 2020. aasta lõpu seisuga.
Nagu viimastel nädalatel seoses sõjasündmustega Ukrainas näha, on vabaühendused kriisioludes leidnud endas jõudu ja missioonitunnet teha rohkem ja paremini kui tavaliselt. See annab tunnistust ühenduste siseelu heast korraldusest, liikmete reservis hoitud majanduslikust võimekusest ja valmisolekust panustada. Kui sügisel pärast sõda tibusid kokku loetakse, saame vabaühenduste koondtulemuseks küllap kõigi aegade rekordi ja paraneb nii indeksi väärtus kui ka Eesti koht üleilmses pingereas.
Olen mulle tuttavate vabaühenduste tegutsemist jälgides oma silmaga näinud, millise kiiruse, laitmatu koordinatsiooni ja juhtimisega viiakse läbi Ukraina abistamise omaalgatuslikke (mõistagi riigi ja vastutavate keskasutuste suunistega arvestavaid) operatsioone. Puudutagu see siis meditsiinilise ja humanitaarabi või raha kogumist ja saatmist, igaühe isikliku aja ja oskuste panustamist, ühingute liikmete tööandjate tegudele õhutamist jne. See kõik näitab, et juuripidi rahvuslikku ärkamisaega tagasi ulatuv omaalgatuslikkus, vabaühenduste isetegemise lust, on meil alati tugev olnud, olgu riigikord parasjagu milline tahes.
Tuttav olukord igas vabaühenduses, välja arvatud erakonnad.
See ei ole ainult vabakonna eripära. Kes jõuaks kokku lugeda kõike, mida on sõjapäevil Ukraina toetuseks ette võtnud näiteks kultuuriasutused ja -ettevõtted, samuti äriühingud! On olnud kiirust, kvaliteeti ja mastaapi. Vabatahtlikult organiseerunud kodanikud kui kodanikuühiskonna selgroog on end silmatorkavalt hästi tõestanud. Mõistagi tekib siinkohal ahvatlus see kõik kohe mõnda edetabelisse panna, nagu on ka juba tehtud, arvutatud välja näiteks sõjapõgenike arvu ja relvaabi mahu suhe riigi elanikkonna üldarvu. Kui see annab hea enesetunde ja lisab motivatsiooni, hoobeldagu pealegi.
Vabaühenduste aktiivse tegutsemise üldpildis on kahjuks üks silmatorkav erand. Liikmete arvu poolest on Eesti suurimad mittetulundusühingud teatavasti erakonnad. Parlamendis esindatud erakondade liikmete arv jääb vahemikku 5000 – 15 000, nii näitab pilti ametlik register. Arvestades, et lisaks liikmete ja toetajate panusele on erakonnad viimase kümnendi jooksul saanud riigieelarvest rahalist tuge üle 50 miljoni euro, on igaühel õigus eeldada, et erakondadel on üles ehitatud hea juhtimissüsteem, kindlad protseduurireeglid, laitmatu sisekommunikatsioon. Ühesõnaga, kõik see, mis on vajalik kiireks reageerimiseks välistele hädaohtudele ning oma panuse andmiseks kõikjal, kuhu jäik ja aeglane avalik võim kohe ei ulatu. Aga mida ei ole, see on erakondade nähtav tegevus Ukraina võitlejate ja abivajajate toetamisel ja oma ühiskonna enesekaitse korraldamisel. Erakondi polekski nagu vabaühenduste üldpildis.
Vaatasin läbi erakondade veebilehed ja muud piiranguteta nähtavad tähtsamad suhtluskanalid. Mitte ühelgi avalehel ei laiu kesksel kohal tegutsema kannustavat ja Ukraina abistamiseks täpseid juhtnööre jagavat teavet. Erakondlikus uudistevoos on küll rohkelt tähtsamate liikmete meedias ilmunud seisukohavõtte, avaldusi ja kohati ka asjatundlikke analüüse Ukraina sõja asjus, kuid need on läbisegi erakondade tavatöö, poliitilise kommunikatsiooni ehk varajase valimiskampaaniaga. See pole siiski vabakondlik tegevus, vaid argine palgatöö, mida erakonnatipud parlamendis, valitsuses või omavalitsustes peavadki tegema. Erakondade realiikmetel ei näi aga olevat mingit võimalust (ega ka isiklikku algatusvõimet) oma MTÜ ehk erakonna kaudu osaleda vabatahtlikus panustamises Ukraina heaks, sedakaudu ühtlasi arendada kodanikuühiskonda, harjutada valmisolekut kriisideks ning parandada organisatsioonikultuuri.
Võimatu on uskuda, et erakondades käib vilgas tegevus Ukraina toetuseks avalikkuse eest varjatult, et tegelikult kogutakse raha ja asju, korraldatakse eluasemete ja töökohtade otsingut, vahendatakse infot, kuidas vabatahtlikuna kõige paremini aidata saab. Salajane tegevus, eriti kui tehakse midagi head, õilsat ja toetajaskonnale meeldivat, ei kuulu erakondade kuvandisse ja praktikasse. Vastupidi, ka vähimast, mida tehakse maksumaksjate raha eest, on kombeks kõvasti hõisata: „Meie tegime!“
Ainsa erandina võib välja tuua Keskerakonna 27. veebruari teate, kus on öeldud, et erakonna juhatus otsustas Punase Risti kaudu Ukraina hädalisi toetada 10 000 euroga. Parem kui mitte midagi, kuid see on arvestuslikult kõigest 70 senti liikme kohta, mis on pealegi suures osas riigieelarvest saadud raha ja panus erakonnalt, kel tegelikult raha kassas ei ole. Küllap oleks hoopis suurema summa kokku saanud, kui oleks kõigile liikmetele tehtud annetamiseks mõjuv üleskutse ja rakendatud töösse kõik piirkondlikud maksukogujad ja kassiirid. Oleks võinud ka liikmete hulgas regulaarselt levitada meeldetuletavat infot, kuhu ja kuidas on kõige kiirem ja turvalisem annetusi teha või muul moel abistada. Täpselt nii, nagu seda on teinud paljud vabaühendused, aga ka omavalitsused. Või siis kuulutada, et näiteks erakonnale aasta I kvartalis laekunud annetuste summa kantakse üle Ukraina ametlikele abikontodele (suuremad erakonnad koguvad ühes kvartalis annetustena 100 000 kuni 150 000 eurot).
Nojah, teistel erakondadel pole sedagi ette näidata. Sellest eimillestki ei ole võimalik näitlikustavalt pikemalt kirjutada ja võib järelduste juurde minna. Erakonnad on praeguses kriisis veenvalt näidanud, et ei toimi vabade kodanike ühendustena, sest erakond koosneb vaid aktiivsest, intriigimaiast ja võimujanusest juhtkonnast ning tuhandetest surnud hingedest, kes organisatsiooni argielust osa ei võta. Ja juhtkondades domineerib pigem veendumus, et partei ongi riik ja kui näiteks välisministeeriumi eelarve väliskoostöö realt läheb Ukraina heaks miljon eurot, siis saab selle edukalt erakonna saavutuseks lugeda. Sel kombel, nagu asja näevad organiseerunud vabatahtlikud, ei saa ühiskond erakondadele loota ei kriisis ega ka kriisita aegadel.
Kindlasti leidub riigivõimu esimeses ešelonis neid, kes on eraisikuna omakasupüüdmatult ja südametunnistuse järgi Ukraina poole tuhandeid eurosid teele läkitanud. Kuid kahjuks ei saa viimase aja erakondlikku uudistevoogu lugedes sugugi kindel olla, et mõni nende „hea kolleeg“ riigikogus ei püüaks Ukraina lastele annetatud mähkmepaki ostutšekki kui väljaminekut kohtumisel tulevaste valijatega rahvaesindaja kuluhüvitiste sekka sokutada.
Erakondade kriisiaegne käitumine ehk tegevusetus on vaid sümptom, mis osutab pikaajalisele riigiehituslikule probleemile, haigusele, mis jääbki ravimata, kuni raviga peavad tegelema patsiendid ise. Eestis on enam kui 50 000 erakonda kuuluvat isikut, kes peaksid endalt praegu nõudlikult küsima: mida olen mina teinud Venemaa-Ukraina sõjas (mis on ka Eesti sõda) ainuvõimaliku ja õige lõpptulemuse saavutamise heaks ja seda just oma suure poliitilise kodu, oma erakonna vahendusel ja toel? Ja siis endale ausalt vastama: mitte midagi. Vähim, milleni see vastus peaks viima, on nõuda erakonnalt selle olemasolu ja teovõime tegudega tõestust. Võimet püsida püsti ja tegutseda üldistes huvides puhtalt oma liikmete ja toetajate jõul.
Kõige lihtsam on sellele mõelda nii: Euroopa rahvad ja riigid püüavad praegu üksteise võidu leida viisi, kuidas jõuda vaba isemajandamiseni ehk lõpetada sõltuvus Venemaa toorainest, mille kasutamine toidab ürgkurjuse lõket. Toetus riigieelarvest on erakonnale nagu sõltlasriigile gaas Gazpromilt. Kui sellest moraalitust ärist lahti öelda ning ise säästma ja pingutama õppida, siis mine tea, ehk saavad erakondadest kunagi tulevikus ka kodanikuühiskonna normaalsed subjektid ja need ei ole enam hirmsad haigutavad augud vabakonna muidu heas korras ja säravate hammastega suus.
Vahel juhtub kuuga rohkem kui mõnel teisel ajal aastatega. Vahel mahub kolmekümne päeva sisse rohkem vajadust senise tegevuse ümbermõtestamiseks kui jaksu mõtetes ja tegudes sammu pidada. Ja vahel selgub vaid mõne nädalaga, milline riik, valitsus, milline kollektiiv kannab inimlikkust hoidvaid väärtusi ja kes hoolimata kristallselgest lahkmest neid üles leida ei suuda. Teadlastele on valmistanud pettumuse Venemaa ülikoolide ja teaduskollektiivide häälekas toetus sõjale. Loodushoiu tähtsuse mõistjaid Euroopas ja ühtlasi Eestis on aga ehmatanud sõja ettekäändel esitatud küünilised nõuded visata aknast välja kliimaeesmärgid, loodushoid ja keskkonna säästmist tagavad regulatsioonid. Euroopa tasandil on metsanduse ja põllumajanduse lobirühmad püüdnud aastaid keskkonna- ja loodushoiupoliitikat õõnestada ning nende hiljutised sammud näitavad, et ega oma eesmärkide tagaajamisel küll ühtegi risti ette lööda. Nii lükkas Euroopa Komisjon lobirühmade sõda ära kasutava surve tõttu edasi Euroopa looduse taastamise seaduse ja pestitsiidide säästliku kasutamise direktiivi käiku andmise. Kuidagi on nii läinud, et just neid kaht tööstust juhib vähemalt Euroopa tasandil mõtteviis, kus kestlikkusele ei ole jäetud grammigi ruumi.
Keskkonnaregulatsioonide hülgamise õigustuseks on toodud vajadus tagada toiduturvalisus, metsaraie suurendamise õigustuseks aga vajadus tagada majanduse edenemiseks vajalik puiduvaru. Aga see on oksüümoron. Põllumuldade vaesumise ning põllumajandustootmiseks ülitähtsa elurikkuse kao hinnaga arendatud tootmine ei saa tagada toiduturvalisust – vastupidi, nii edasi minnes kujuneb tootmine üha ettearvamatumaks ja stabiilseks tootmiseks vajalik kliima üha ohtlikumaks. Samuti ei saa tagada puidupõhise biomajanduse jätkusuutlikkust, kui elurikkuse hoidmise ja kliimamuutuste reaalsusega kohanemise hädavajadust ignoreeritakse või kui haru toimimiseks peab ületama kestliku kasutuse lävendid. Kahjuks on nii, et sõjad, konfliktid ja muud hädad sunnivad meid kriiside lahendamise lühikesse tsüklisse, andes justkui õigustuse pikemaajalised kohustused vaiba alla lükata. Me ei tohi seda teha, kaalul on liiga palju. Ja kuigi vahel tundub, et jaks kaob, peab tähelepanu jaguma nii lühikese kui pika kriisi lahendamiseks.
Pikk kriis ei ole kuhugi kadunud. Üle seitsme aasta avaldatavatest valitsustevahelise kliimapaneeli raportitest on eelnenud nädalate jooksul välja tulnud lausa kaks, kus mõlemas hoiatatakse aina tõsisemas sõnastuses inimtekkelise kliimamuutuse ohtlike ja laiaulatuslike mõjude eest ökosüsteemide ja inimühiskonna toimimisele ja miljardite inimeste heaolule. Viimases raportis sedastatakse, et kuigi tegutsemisvõimalused on endiselt olemas, ei paista me neid soovivat piisava otsustavusega rakendada, lükates sellega planeedi rohkem kui kolmekraadise soojenemise teele. Iga kraad soojenemist toob omakorda lähemale ohtlikuma ja konfliktirohkema maailma. Kliima varieerumine oli XX sajandil 3–20% relvastatud konfliktide üks põhjusi ja on täielikult kindel, et kliimamuutuse mõjul suureneb relvakonfliktide esinemise tõenäosus drastiliselt. Eks sõdu peetakse ülemvõimu pärast ja vana vaenu tõttu, aga ka lihtsate loodusressursside pärast ja ennekõike süveneva ebaõigluse pärast, sest looduse ühishüve- ja kliimasüsteemi murenemine lööb kõige valusamalt neid, kes on ka paljus muus haavatavad.
Rahu on vaja selleks, et ehitada niisugust maailma, mida meie lapsed väärivad – hoitud looduse, turvalise kliima ja õiglase ühiskonnaga. Samamoodi on hoitud loodus, turvaline kliima ja õiglane ühiskond vajalik selleks, et hoida rahu. Iga viivitatud või vajadusele vastassuunas liigutud päevaga tuleb üks õudne tulevik aina lähemale – selle sajandi teise poole sõjad rulluvad lahti kuumava päikese all põuast kõrbeval maal, surevate metsade veerel ja ikalduse all kannatavatel põllumaadel.
Olgu neetud need, kes röövivad lastelt, perekondadelt, kogu riigilt tuleviku.
Olgu neetud need, kes jõu, julmuse või oma kõrvalevaatamisega röövivad lastelt, perekondadelt, kogu riigilt tuleviku. Aga jagugu meie pahameelt ka kõigile neile, kes muret ja häda ära kasutades kas omakasust või lihtsalt rumalusest ja ükskõiksusest kogu maailma tulevikku püüavad röövida.
31. märtsil peeti maha teine Eesti muusikaturu fookuspäev, mille pealkirjaks oli pandud „Raha ja rahu“, aga teemaring oli üsna mitmekesine, ulatudes (koroona)piirangute mõjust ja muusikute-vahendajate diilidest muusikavaldkonna andmete ja muusikaajakirjanduseni. Räägiti ka kultuuriürituste piletite hinnast, mis ei ole enam kõigile taskukohane, aga on tõsine mõttekoht, mille järgi üldse parajat pileti hinda mõõta. Võttis aega, et see kõik läbi seedida ja aru saada, kuidas kuuldu omavahel haakub.
Mis seis on? Üle kahe aasta kestnud koroonapandeemia tõttu kehtestatud piirangud on nüüd kaotatud ka öösel tegutsevates klubides ja kontserdipaikades, koroonapassi ei küsita, 3. aprillist pole ka maskikohustust. Suure osa 2021. aastast väitis valitsus, et piiranguid ei ole, kuigi alates kella 23st olid kõik avalikud kohad kinni, ning see andis valitsusele õiguse jätta erakorralise toetuseta asutused, kelle ettevõtlusvabadus oli seetõttu häiritud ja sissetulek sellega seoses vähenes.
Praegu oleks justkui aeg rääkida kriisist väljatulemise plaanist ja sellest, kuidas kultuuri- ja meelelahutusvaldkonda selles toetada, aga keda enam huvitab – käib ju sõda. Kultuurivaldkond on ennast näidanud küll ülikiire reageerijana: kogenud kultuurikorraldajad on vabatahtlikuna käima tõmmanud Ukraina sõjapõgenike vastuvõtupunktide töö ning kultuuriüritustel on Ukraina heaks kogutud arvestatavaid summasid, aga näiteks valitsuse lisaeelarve kavast sõna „kultuur“ ei leia. Just praegu on kultuur kui soft power’i vahend näidanud oma suurt jõudu. On ju eri kultuuritaust üks sõja põhjusi, kuid kultuuris võib peituda ka võimalus verevalamine lõpetada. Ent Eesti riigi panustatav protsent kultuurieelarves SKTga suhtes aastatega muudkui väheneb, samal ajal kui raha ostujõud üha kahaneb.
Raha. Ikka veel tulevat (eriti võimukoridorides) pidevalt selgitada, et kultuur ei ole üksnes kuluartikkel, klaaspärlimäng ja meelelahutus, vaid loob väärtust, ergutab teiste teenuste tarbimist, kasvatab kinnisvarapiirkondade hinda, loob kokkukuuluvustunnet, arendab analüüsivõimet, tugevdab vaimset tervist ja mis kõik veel. Suurt osa neist väärtustest on kultuurita saavutada raske. Kultuur ongi see põhjus, miks tasub kallist iseseisvat riiki pidada.
Ega siis olegi teha midagi muud kui õppida paremini majandama: kirjutada nutikamalt rahataotlusi, vahest teha rahajaotajate silmis n-ö õigemat kultuuri, koguda täpsemaid andmeid, et mõjutada nendega kultuurile soodsamaid otsuseid langetama, sõlmida paremaid diile, mitte lasta endal mõnd kehaosa lohku tõmmata ja kui õnnestub midagi suisa teenida (ei jää miinusesse), siis panna see seeme investeeringuna kasvama. Olukord ongi vist selline, et kultuurivallas tegutsedes saab elada ainult peost investeeringutesse, nagu ütles ühes vestlusringis enda kohta Jalmar Vabarna.
Minu meelest tuleb hakata rääkima ka sellest, et kultuurisektor on suures osas üles ehitatud inimeste õhinale, aga väga paljudel põhjustel jäävad teatud vanusest valdkonda tegutsema ikka ainult vähesed tugevamad ja oma alale lojaalsemad. Teised mõistavad, et „hobiga“ tuleb iseenda pärast teha lõpparve või jätkatagi senise elukutsega hobi korras.
Kultuuri heaks töötamine on nagu kaassõltuvus, mille põhjused on tõenäoliselt kaugel lapsepõlves või elukogemustes. Inimesel on mulje, et tema justkui vastutab mingi kultuurivaldkonna käekäigu eest – ja väikeses Eestis see võibki olla tõsi. Ta on sageli valmis selle pärast kannatama ja elama ise üsna kesistes tingimustes, laskma oma elu mööda. Sellisel kujul ei ole see paraku terve töösuhe.
Mis siis, kui kõik need kultuurivaldkonnas töötavad inimesed hakkavad lõpuks vaimse tervise abi saama? Mis juhtub, kui nad hakkavad väärtustama iseennast vähemalt sama palju kui kultuuri? Kas siis on eesti kultuuriga lõpp? Oot, mis meie riigi eesmärk oligi?
Eesti kirjandus suurrahvaste tõlketurul – riskid ja võimalused
DANIELE MONTICELLI
Viimasel paaril kümnendil on kirjandusteadlased ja tõlkeuurijad kritiseerinud põhjapanevalt maailmakirjanduse mõistet, mille pakkus 1827. aastal välja Johann Wolfgang von Goethe, ja selle teisiti defineerinud. Varasemad kriitikud, nagu Edward Said, keskendusid mõiste laiendamisele, asendades Euroopa-keskse klassikute ja meistriteoste kaanoni palju laiema, üleilmastatud kaanoniga, mis sisaldab ka endiste koloniaalmaade kirjandust. Maailmakirjanduse mõistet laiendava sõnastuse leiame näiteks kirjandusteadlase David Damroschi 2003. aastal pakutud definitsioonis: „Maailmakirjandus hõlmab kõik kirjandusteosed, mis ringlevad väljaspool oma päritolukultuuri kas tõlkes või originaalis … Teos toimib maailmakirjanduse teosena ainult siis ja seal, kus ta on kohal mõnes kirjandussüsteemis väljaspool oma päritolukultuuri“.1
Sel aastatuhandel nihkus maailmakirjanduse mõiste kriitika teravik pigem modernsusest ja globaliseerumisest tingitud keeleliste hierarhiate ning nendest tulenevate ebavõrdsete suhete suunas kultuuridevahelises kommunikatsioonis.2 Erilist tähelepanu on pälvinud inglise keele ja ingliskeelse kirjanduse ülemvõim üleilmsel kirjandus- ja tõlketurul. Tõlkeuurija Lawrence Venuti3 on näiteks kirjutanud „kaubanduse ja kultuuri asümmeetriast“: ingliskeelseid raamatuid tõlgitakse mitmeid kordi rohkem kui teistes maailma keeltes kirjutatud teoseid.
Tõlke ilmumine ei peaks olema sündmus lähtekultuuris, vaid eelkõige vastuvõtvas kultuuris. Hea näide on Eesti Kultuurkapitali kirjanduse sihtkapitali ilukirjandusliku tõlke auhinna osa kandidaatide esinemine 16. märtsil Tallinna Kirjanike Maja musta laega saalis. Vasakult Eva Velsker (Henrik Pontoppidan, „Per Õnneseen“), Triin Tael (Richard Powers, „Ilmapuu“), Maria Esko (Virginie Despentes, „Vernon Subutex 3“) ning laureaadiks osutunud Alari Allik (Sei Shōnagon, „Padjamärkmed“). Õhtut juhtis Ilona Martson.
Eesti kirjanduse koht maailmakirjanduses
Kui nüüd küsida, kas eesti kirjandus kuulub maailmakirjandusse ja milline on seal tema koht, siis on vastus kahetine. Ühelt poolt võimaldab maailmakirjanduse mõiste laiendamine eesti kirjanduse kindlalt selle alla mahutada, ennekõike tänu tõlgetele, mis on, nagu Ott Ojamaa on märkinud juba 1969. aastal, „maailmakirjanduse eksisteerimise vorm“.4 Teine ja problemaatilisem aspekt puudutab eesti kirjanduse kohta maailmakirjanduses ning on otseselt seotud eelmainitud ebavõrdsusega globaalsel tõlketurul. Mida rohkem mingit kirjandust tõlgitakse, viitan siinkohal veel kord Ojamaale, „seda suuremal määral kuulub ta maailmakirjandusse, kogu inimkonna ühisvarasse“.5
Tõlkekirjanduse ülemaailmne statistika aastatel 1979–2019 on koondatud UNESCO Index Translationumisse (vt tabel). Eesti kirjandus ei mahu tõlkekirjanduse lähtekeelte edetabelis esikahekümnesse ning seega saab väita, et see ei kuulu kindlasti maailmakirjanduse tuumikusse. Siiski on eesti kirjandus tõlkekirjanduse lähtekeelte edetabelis märksa kõrgemal kohal kui eesti keel maailma keelte kõnelejaskonna arvukuse edetabelis – kõnelejate poolest ei paigutu ju eesti keel isegi mitte esimese 150 keele hulka. Sellest võib järeldada, et kvantitatiivselt on eesti kirjandus märksa paremal positsioonil kui eesti keel – tänu tõlkimisele. Eesti Kirjanduse Teabekeskuse andmete järgi on viimasel kümnendil ilmunud keskmiselt 70–100 eesti ilukirjanduse tõlget aastas. Kõige rohkem tõlgitakse naabermaadel ehk soome, läti ja vene keelde, järgnevad inglise ja saksa keel.
Väljamineva ja sissetuleva kirjanduse bilanss paistab samuti olevat hea. Eesti on tõlgete lähtekeele tabelis isegi veidi kõrgemal kohal kui väliskirjandust tõlkivate sihtriikide tabelis. Arvud lükkavad seega ümber siinses kultuuriperioodikas vahel ilmneva mure, justkui leiaks tõlgete kujul aset väliskirjanduse pidurdamatu sissetung, mis seab ohtu eesti oma kirjanduse positsiooni nii Eestis kui ka maailmas.
UNESCO Index Translationum Aastatel 1979–2019 maailmas avaldatud tõlgete arv
Tõlke lähtekeel
Tõlke sihtriik
1
inglise
1266110
1
Saksamaa
269724
2
prantsuse
226123
2
Hispaania
232853
3
saksa
208240
3
Prantsusmaa
198574
4
vene
103624
4
Jaapan
130496
5
itaalia
69555
5
NSVL (kuni 1991)
92734
6
hispaania
54588
6
Holland
90560
7
rootsi
39984
7
Poola
77716
8
jaapani
29246
8
Rootsi
73230
9
taani
21252
9
Taani
70607
10
ladina
19972
10
Hiina
67304
11
hollandi
19667
11
Tšehhi
62480
12
kreeka
18077
12
Venemaa (alates 1991)
58491
13
tšehhi
17161
13
Ungari
56868
14
poola
14663
14
Itaalia
54476
15
norra
14276
15
USA
52515
16
hiina
14071
16
Soome
51710
17
araabia
12410
17
Brasiilia
50182
18
portugali
11583
18
Norra
46314
19
ungari
11297
19
Ühendkuningriik
42646
20
heebrea
10279
20
Kreeka
31486
….
…..
26
eesti
5517
30
Eesti
21817
Allikas: unesco.org
Tõlgitavate tekstide valiku kriteeriumid
Kui vaadata lähemalt, kuidas eesti kirjandus välismaale jõuab, siis on pilt hästi kirju. Järgnevalt keskendun selles pildis välja kooruvatele eesti kirjanduse võimalustele, kuid ka riskidele suure kõnelejaskonnaga keelte tõlketurul. Lähtun siinkohal ennekõike eesti kirjanduse tõlkimisest itaalia keelde, eriti neist juhtumeist, kui olen olnud ise tõlkija rollis ja mida seetõttu kõige paremini tunnen, ning üritan selle alusel teha üldistusi eesti kirjanduse tõlkimise kohta suurte rahvaste keeltesse üleüldse.
Oluline on mõista esiteks seda, et kui piirduda eeltoodud kvantitatiivsete andmetega, saab tegelikkusest väga piiratud pildi. Eesti kirjanduse tõlke mõju suure rahvaarvuga keele- ja kultuuriruumis tuleb hinnata komplekssemalt. Selleks tuleb arvesse võtta kogu tõlkeprotsessi, mis algab tõlgitava teksti valikust ja jätkub pärast tõlke avaldamist retseptsioonis ning tõlke kasutamises sihtkultuuris, seega seda, mida Damrosch nimetab tõlgitud teose kohaloluks vastuvõtval kirjandusväljal.
Tõlgitava teksti valik on väga tähtis. Tel Avivi tõlkeuuringute koolkonna esindaja Gideon Toury järgi tehakse valik vastuvõtvas kultuuris alati kirjutamata normide alusel.6 Millised on siis need kriteeriumid, mis reguleerivad Itaalia tõlketurul eesti kirjanduse hulgast tekstide valimist? Pakun välja kolm vaikimisi normi esinemissageduse, s.t normi maksvuse järjekorras.
Materiaalne huvitatus. Itaalia kirjastused, mis otsivad ilma kindla sihita lihtsalt uusi tõlkevõimalusi, lasevad end meelitada eesti kirjanduse tõlkimise rahastamise soodsatest skeemidest, olgu need kohalikud („Traducta“ jms) või rahvusvahelised (nt Euroopa Liidu omad).
Isiklik initsiatiiv. Avaldamisvõimaluse Itaalias (tavaliselt ka selleks vajaliku raha) leiavad eesti autor ise, tema tuttavad (eriti potentsiaalne tõlkija), eesti kirjanduse turundajad või kohalikud eesti kultuuri fännid tänu oma kontaktidele.
Kirjastuse huvi. Itaalia kirjastus leiab ise üles eesti autori/teose, mis pakub talle huvi ning sobitub tema profiiliga, ning on valmis seda tõlkima ja välja andma ka omal kulul. See eeldab tavaliselt, et autoril/teosel on juba rahvusvaheline renomee ja ka teatav menu olemas.
Materiaalne huvitatus ei ole tõlkekirjanduse väljaandmisel esikohal mitte ainult Itaalias, vaid kogu maailmas. Sellekohane statistika kahjuks puudub ning ka Eesti kultuurkapitalilt ei saanud ma oma küsimusele vastust. Kirjanduse teabekeskuse veebilehel leiduva eesti kirjanduse tõlgete nimistu võrdlus kulka veebilehe andmetega rahaeralduste kohta näitab aga selgelt, et enamasti ilmuvad eesti ilukirjanduse tõlked Eesti toetuse tõttu. Ehkki ma ei arva, et kultuurikontakte peaks reguleerima turu nähtamatu käsi, vaid olen, vastupidi, veendunud, et riigil peab olema kultuuri toetamisel aktiivne roll, näen siiski materiaalse huvitatuse suures osatähtsuses tõlgitava eesti kirjanduse valikul pigem riski kui võimalust. Nimelt on väliskirjastused eesti keelest tõlgitud ilukirjanduse tutvustamisest ja turundamisest tõsiselt huvitatud üldjuhul ainult siis, kui on ise investeerinud nii aega kui ka raha autori ja teose valimisse ja vahendamisse. Aktiivne tutvustamine ja turundamine on aga võtmetähtsusega just väikese kõnelejaskonnaga rahvaste vähe tuntud kirjanduse puhul, nagu seda on ka eesti kirjandus. Ainuüksi Eesti maksumaksja rahaga avaldatud tõlked kipuvad pärast ilmumist hoopis kiiresti unustuse hõlma vajuma ja jäävad kirjastuste ladudesse tolmu koguma.
Aleksejevi ja Friedenthali juhtum
See ei tähenda loomulikult, et kõiki Eesti toetusega ilmuvaid tõlkeid ootab kurb saatus. Vastupidi: on palju juhtumeid, kui tõlgitav tekst valitakse teiste eeltoodud põhjuste tõttu ning avastatakse seejärel ka Eesti toetusvõimalused. Et eri mustreid märgata, tuleb liikuda tekstivaliku põhjustest kaugemale ning vaadata tõlke- ja retseptsiooniprotsessi. Selleks võtan lähema vaatluse alla viis näidet, mis kõik kuuluvad Eesti ja Euroopa toetusega avaldatud tõlgete hulka. Võrdlen siinkohal kaht tõlkepaari, mille puhul ilmneb, kui oluline tegur on kirjastuse profiil ja suhtumine. Kõigepealt täiskasvanutele mõeldud kirjandus: Tiit Aleksejevi romaan „Palveränd“ (Varrak, 2008), mis ilmus itaalia keeles („Ilpellegrinaggio“) 2013. aastal Rooma kirjastuses Atmosphere Libri, ja Meelis Friedenthali romaan „Mesilased“ (Varrak, 2012), mis ilmus itaalia keeles („Leapi“) 2015. aastal Milano kirjastuses Iperborea.
Mõlema teose tõlke avaldamise puhul sai otsustavaks Euroopa Liidu kirjandusauhind. Kui tõlkimiseks valitakse selle auhinna võitnud raamat, on kirjastusel lihtsam saada „Loomingulise Euroopa“ programmi kaudu raha, millega katta premeeritud raamatu, aga ka mitme teise raamatu tõlkimiskulu. Mõlemad kirjastused küsisid antud juhul toetust ka „Traducta“ programmi raames. Need kaks tõlget võeti Itaalias vastu vägagi erinevalt ning suuresti sõltus see kirjastuse profiilist ja suhtumisest.
Atmosphere Libri on huvitava kataloogiga vähe tuntud kirjastus, mille profiil tundub esmapilgul eesti kirjanduse tõlgete jaoks väga sobivat, kuna keskendutakse ennekõike vähem tuntud keeltest tõlkimisele. Kirjastuse kodulehel on kirjas, et vähem tuntud keeltest tõlgitakse harva „võimsatesse“ keeltesse ja see põhjustab väiksema kõnelejaskonnaga keelte rääkijate kultuuriisolatsiooni: „Meie kirjastuse eesmärk on tekitada kultuurikontakt eri rahvaste vahel, selleks et paremini tunda nii teisi kui ka ennast“. Tegelikkus osutus aga teistsuguseks. Juba „Palverännu“ tõlkimise ajal selgus, et kirjastus pole raamatu avaldamisest huvitatudki: raamatut ei toimetatud ega kujundatud (ilmus täpselt samasugusena nagu eesti oma, mitte kirjastuse sarjade formaadis), ainus lisandus eestikeelse raamatu kaanele on punases kirjas info Euroopa Liidu kirjanduspreemia saamise kohta. Raamatut ei turundatud ega tutvustatud, autorit Itaaliasse ei kutsutud, isegi autori ja tõlkija eksemplarid jäid kirjastusel Eestisse saatmata. Järeldus: ainuüksi kirjastuse profiili sobivusest ei piisa, vaja on veenduda selle usaldusväärsuses ja huvis tõlke avaldamise vastu. Viimane ilmneb kõige selgemalt kirjastuse toetuses tõlkeprotsessile, tõlkeraamatu lülitamises kirjastamisstrateegiasse (sarjad jms) ning tõlke tutvustamise ja turundamise plaanis.
Meelis Friedenthali „Mesilaste“ tõlke avaldanud Iperborea on väike, kuid tuntud ja hinnatud nišikirjastus, mille eesmärk on tutvustada Itaalias Põhja-Euroopa kirjandust. Selle kodulehel on lugeda: „Peale Skandinaavia riikide (Rootsi, Taani, Norra ja Soome) kirjanduse avaldab Iperborea ka hollandi, eesti ja islandi kirjandust“. Eesti kirjandusest olid nad juba 1996. aastal avaldanud Emil Tode „Piiririigi“ (tõlgitud saksa keelest), kolm Jaan Krossi lühijuttu (2015) ning „Keisri hullu“ itaalia tõlke uue väljaande (2016). Tõlgitavad tekstid valib Iperborea oma n-ö usalduslugejate kaudu, kes kirjutavad tõlkekandidaatide kohta põhjaliku kokkuvõtte ja hinnangu. Kui Iperborea toimetaja sai mult „Mesilaste“ tõlke käsikirja, hakkas ta kahtlema, kas teksti sisu on Itaalia lugejale ikka arusaadav. Seetõttu lisati tõlkele mõned selgitavad joonealused märkused ning, mis veel olulisem, paluti mul kirjutada tõlkele põhjalik järelsõna. Seal olen andnud selgitusi Eesti XVII sajandi lõpu olude kohta, kuid ennekõike pakub järelsõna romaani sündmustikule ja peategelase otsingutele Euroopa mõtteloost lähtuva tõlgendusliku raami. Sellele rajati ka kirjastuse tõlketutvustuse strateegia. Tegemist pole enam „Tartu linna romaaniga“ (nagu Eestis), vaid esiplaanile on tõstetud peategelasest „intellektuaal, kes kehastab oma ajastu vastuolusid“, s.o „modernsuse sünnivalusid“. Sellega kaasnesid ka uus raamatukaas ja kujundus, mistõttu paigutus Friedenthali raamat Iperborea kirjastamisraamidesse. See kõik tagas vastuvõtvas kultuuris teatud mõju: ilmus mitu kiitvat arvustust, raamatu tutvustusüritustel osales ka autor, tõlge on muide isegi ühes Trieste ülikooli järeldoktoriprojektis uurimisobjekt. Usaldusväärne, kogenud ja tunnustatud kirjastus tabas romaani potentsiaalse tähenduslikkuse Itaalia lugejale ning kasutas selle ära oma tutvustus- ja turustusstrateegias.
Raua ja Kiviräha juhtum
Järgmised näited on pärit lastekirjanduse vallast. Piret Raua „Lugu Sandrist, Murist, tillukesest emmest ja nähtamatust Akslist“ (Tänapäev, 2015) avaldati itaaliakeelses tõlkes pealkirjaga „Micromamma“ 2018. aastal Rooma kirjastuses Sinnos. Andrus Kiviräha raamatu „Lotte reis Lõunamaale“ (Varrak, 2002) itaaliakeelne tõlge „Lotte. L’avventuroso viaggio al sud“ ilmus 2019. aastal Veneto maakonna kirjastuse De Bastiani väljaandel.
Sinnos on väike, kuid selge profiiliga ehk lastekirjandusele pühendunud kirjastus. Seal oli juba avaldatud nii Piret Raua kui ka teiste eesti lastekirjanike (Aino Pervik, Kätlin Vainola) raamatute tõlkeid, ka oli kutsutud autorit korduvalt Itaaliasse esinema. Ehkki kirjastaja otsekontakt Eesti kirjastuste ja kirjanduse turundajatega aitas kaasa, tingis Piret Raua teose valiku kõigepealt kirjaniku rahvusvaheline menu. Sinnos nägi „Micromamma“ avaldamisega palju vaeva, lastes muu hulgas Itaalia illustraatoril tõlkele uued pildid joonistada. Suur osa tiraažist ehk umbes 1900 eksemplari 2500st on praeguseks läbi müüdud.7 Tõlge pälvis palju tähelepanu ning nomineeriti kandideerima Itaalia lastekirjanduse kõige tähtsamale auhinnale ehk Premio Strega Ragazze e Ragazzi’ile. See andis kirjastusele tõuke avaldada ka Raua varasema raamatu „Printsess Luluu ja härra Kere“ läbimüüdud itaaliakeelse tõlke kordustrükk.
„Lotte reisi Lõunamaale“ tõlkimise lugu algas hoopis Kiviräha Itaalias elavast eestlasest fännist, kes pakkus raamatut oma tuttavatele De Bastiani kirjastuses. Tegemist on üsna noore ja mitte eriti tuntud kirjastusega, mis avaldab igat sorti raamatuid. Tänu Eesti toetusele nõustusid nad raamatu avaldama ilma sellega põhjalikult tutvumata.
Kui nad tõlke kätte said, olid nad veidi nõutud: Kiviräha huumorit nad ei mõistnud ja toimetasid selle raamatust enamjaolt välja, et teksti lugemine „sujuvamaks“ muuta. Selle protsessi jooksul võtsid nad küll minuga korduvalt ühendust, kuid siis, kui raamat ilmus, kontakt katkes. Raamatu tõlkija ja minu teada ka autori eksemplarid jäid saatmata. Itaalias jäi raamatu ilmumine märkamatuks kirjastuse enda vähese nähtavuse, kuid ka vähese aktiivsuse tõttu. Antud juhul tegi kirjastus küll raamatuga tööd, kuid kirjastuse väga eklektiline profiil „Lottele“ ei sobinud. Isiklikust initsiatiivist sündinud ja üsna juhuslik väljaandja valik piiras seega märgatavalt tõlke leviku võimalusi Itaalia raamatuturul.
„Hõbevalge“
Lennart Mere „Hõbevalge“ ilmumisest itaalia keeles 2016. aastal on Eestis palju kirjutatud ja räägitud. Tõlkimise algatasid antud juhul Itaalia Eesti seltsi estofiilid Itaalias ja sellesse sai kaasatud Lennart Mere Euroopa Sihtasutus Eestis. Need kaks asutust kandsid ka kõik raamatu mugandamise, tõlkimise ja avaldamise kulud. Itaalia kirjastust hakati otsima alles tõlkeprotsessi ajal ja leiti protsessi lõpus Gangemi Editore International Publishing Roomas – alles siis, kui tõlge oli põhimõtteliselt juba valmis. Isegi raamatu toimetamine, kujundamine ja kaastekstide kirjutamine jäi Itaalia estofiilide kanda, kuigi nad ei ole professionaalselt seotud ei kirjanduse ega kirjastamisega.
Eesti meedia tähistas raamatu ilmumist ja ma sain tõlke eest kõigiti tunnustatud, kuid Itaalia kultuuriajakirjandusele jäi sündmus hoopis märkamatuks, kuna kirjastus raamatu turundamisega üldse ei tegelenud. Raamatu tutvustamist Itaalia lugejaskonnale korraldas hoopis Itaalia Eesti selts, kes arendab siiamaani Lennart Mere poeetilise ajaloofantaasia üsna kahtlasi ja pisut esoteerilisi tõlgendusi. Nad on selleks appi kutsunud diletandist ajaloolase Felice Vinci, kes on väga populaarse, ka eesti keeles ilmunud „Homerose eeposte Läänemere päritolu“ autor. Lennart Mere argumendid on niimoodi pandud resoneerima Vinci palju kriitikat leidnud Homerose teksti pseudotõlgendustega, mille järgi ei põhine Homerose eeposed mitte Kreeka, vaid Läänemere pärimusel. Mere raamat on seega Itaalias leidnud oma väikese niši, kuid see pole ilmselt see, mida oleks võinud loota ja soovida.
Eesti kirjanduse tõlkimise riskid ja võimalused
Lõpetuseks võtan esitatud näidete põhjal kokku eesti kirjanduse eksportimisega seotud riskid ja võimalused. Mida ei tohiks ja mida võiks teha, et suurendada eesti kirjanduse kohalolu maailmakirjanduses?
Kvantitatiivne lähenemine ehk loogika „mida rohkem, seda parem“ kajastub tõlkeprojektide liigses ja kardetavasti mingil määral valimatus subsideerimises. Tundub, et seesugune loogika on osaliselt ajendatud väikekultuuri ellujäämise ängist. Eesti kirjanduse välismaal ilmunud tõlget kiputakse riiklikus kultuuripoliitikas pidama eesti rahvuskultuuri edendajaks ja esindajaks ehk Eesti mainekujunduse elemendiks. (Siinkohal meenub hiljutisel Maarja Kangro raamatu esitlusel kuuldud lugu, et välismaisel raamatumessil ei ehtinud Eesti paviljoni mitte raamatud, vaid rahvuslike mustritega sokid ja käpikud.) Eesti ilukirjanduse tõlkimise toetamisel tuleks kindlasti loobuda kirjanduse kui riigi(kultuuri) esindaja ideest ning keskenduda ainuüksi tõlkeprojektide kvaliteedile ja mõttekusele. See tähendab vältida, et iga nurgatagune väliskirjastus, mis on valmis omakuludeta eesti kirjanduse tõlke välja andma, saab selleks kasutada Eesti maksumaksja raha.
Tuleb silmas pidada, et välismaalastest eesti kultuuri entusiastid ja tõlkijad on küll eesti kirjanduse ja kultuuri vahendajatena olulised, kuid nad pole sageli kirjandusalal professionaalselt tegutsevad inimesed, nende hinnangud on väga subjektiivsed ja vahel on neil ajada ka mingi oma agenda. Seetõttu on tõlkeprojektide ja -protsessi institutsionaalsed raamid ning professionaalne tugi tõlke ilmumisjärgse kohalolu suurendamiseks vastuvõtvas kultuuris väga olulised. Teadlikkus neist riskidest on abiks eesti kirjanduse tõlkimisega seotud võimaluste leidmisel, nende aluseks on aga läbinisti kvalitatiivne lähenemine.
Rahaliselt tuleb toetada ainult eesti keeles või laiemalt Eestis kirjutatud hea kirjanduse tõlkimist, kusjuures see peaks olema potentsiaalselt tähenduslik ka vastuvõtvas kultuuris. Nagu Ott Ojamaa 1969. aastal hoiatas: seik, et raamat on tähtis oma kirjanduses, ei tähenda veel, et see pakub kindlasti tõlgituna midagi ka vastuvõtvale kultuurile ja sealsele lugejale.
Rahaliselt on mõtet toetada eesti kirjanduse tõlgete avaldamisel ainult häid, usaldusväärseid ja sobiva profiiliga väliskirjastusi, mis on näidanud üles tõsist huvi tõlke avaldamise vastu, toetavad tõlkeprotsessi ja osalevad sellega seotud valikute mõtestamises. Tuleb veenduda, et kirjastusel on konkreetne tõlke turustamise ja tutvustamise plaan ja ta on nõus investeerima ka oma ressursse.
Märksa rohkem tähelepanu tuleks pöörata sellele, mis juhtub pärast tõlke avaldamist ehk tõlke kohalolule ja mõjule vastuvõtvas kultuuris. Selleks tuleb mobiliseerida nii Eestis kui ka välismaal professionaalsed kirjandusalal tegutsevad isikud. Kui toetada tõlkeprojekte vähem, saaks suunata rohkem ressurssi tõlgete professionaalseks tutvustamiseks ja retseptsiooniks.
Eesti kirjanduse tõlgete ilmumine ei peaks olema Eesti kultuuri sündmus, vaid kõigepealt ikka vastuvõtva kultuuri oma. Nii nagu me peame Dante „Jumaliku komöödia“ ilmumist eesti keeles sündmuseks eesti, mitte itaalia kultuuris, peaksime samuti tegutsema selle nimel, et Lennart Mere jt teoste ilmumine itaalia ja muudes keeltes oleks sündmus sealses kultuuriruumis.
Kutsun maailmakirjanduse hierarhiate ja ebavõrdsuse kriitika valguses üles loobuma kahjulikust alaväärsuskompleksist, teravdades seejuures enesekriitilist meelt ja tihendades valiku sõela. Last but not least: üsna suur vastutus lasub siinkohal ka tõlkijate õlgadel, eriti nende paljude keeleareaalide puhul (itaalia keel kaasa arvatud), kus eesti kirjanduse tõlkimine on ainult ühe või paari tõlkija hooleks. Tõlkijatena tuleks meil edaspidi vastu võtta ainult need ettepanekud, mis täidavad – või millel on vähemalt potentsiaali täita – kõik eespool mainitud tõlkeprotsessi kvaliteedi kriteeriumid.
Artikli aluseks on ettekanne ajakirja Keel ja Kirjandus ning Eesti Keele Instituudi 10.-11. II 2022 korraldatud konverentsil „Väikekeele võimalused kirjanduses, kultuuris ja ühiskonnas“.
1 David Damrosch, What is World Literature? Princeton University Press, 2003, lk 4. Tlk Eneken Laanes.
2 Vt nt Pascal Casanova „La république mondiale des lettres“ (Seuil, 1999), Emily Apteri „Against World Literature“ (Verso, 2013) ja Susan Bassnetti koostatud „Translation and World Literature“ (Routledge, 2019).
3 Lawrence Venuti, The Scandals of Translation. Routledge, 1998, lk 160.
4 Ott Ojamaa, Kümnenda muusa muresid. I. Rmt: Armastus seaduslikus abielus. Ilmamaa, 2010, lk 61.
5 Ibid.
6 Vt Gideon Toury, Descriptive Translation Studies and Beyond. John Benjamins, 1995.
7 Palusin tiraaži ja läbimüügi arvu ka teistelt siin mainitud tõlkeid avaldanud kirjastustelt, aga ei saanud neilt kahjuks vastust.
Esmaspäeval, 7. märtsil toimunud erakorralisel koosolekul otsustas Tartu ülikooli (TÜ) senat, et ülikool ei võta enam vastu uusi Venemaa ega Valgevene kodanikest tudengeid peale nende, kellel on juba olemas Eesti või mõne muu Euroopa Liidu riigi elamisluba. Kaks nädalat hiljem kinnitas Tartu ülikooli nõukogu selle otsuse ja Tallinna tehnikaülikooli senat tegi samasuguse valiku. Nähtavasti on need esimesed ja ilmselt ainsad Euroopa ülikoolid, kus selline otsus on langetatud.
Tartu ülikooli senati otsusele lisatud seletuskirjas väidetakse, et keeldumise uute Venemaa ja Valgevene kodanikest tudengite vastuvõtmisest tingis varasem otsus loobuda koostööst Venemaa ja Valgevene institutsioonidega. Siiski on tegemist vigase argumendiga, kuna üks ei tulene teisest ja tudengite vastuvõtust keeldumine ei ole koostöö katkestamise tingimus, mis pealegi on juba ise väga vastuoluline.
Ja veel, seletuskirjas õigustatakse vastuvõetud otsust väitega, et see on õigustatud: „Praeguses poliitilises olukorras on põhjendatud jätta uued üliõpilased Ukraina vastu avalikult sõda alustanud Venemaa Föderatsioonist ja Valgevenest vastu võtmata.“1
Õigused ja vabadused
Et Venemaa ja Valgevene tudengite vastuvõtust keeldumise motiive paremini mõista, võtsin ühendust Tartu ülikooli senati liikme ja õppeprorektori Aune Valguga, kes otsust avalikult on kaitsnud. Ta oli lahkesti nõus mulle vastama ja oli langetatud otsuse põhjuste osas väga avameelne. Ometi pole tema argumendid põhjendatud, vaid tuginevad vääriti mõistmisele ja eelarvamustele, ning on ekslikud nii eetiliselt kui ka akadeemiliselt. Sellest tulenevalt on TÜ senati otsus väga mitmel tasandil vale.
Esiteks kahtlustan, et TÜ senati otsus on vastuolus Euroopa Liidu põhiseaduslike ja haldusõigusaktidega. Tegemist on räige kodakondsuspõhise diskrimineerimisega avaliku halduse üksuse poolt, mis näib olevat otseses vastuolus Eesti Vabariigi põhiseaduse § 12-ga ning on raske mõista, missugust eesmärki see teenib, pidades silmas Tartu ülikooli seaduses2 seatud sihte. Mind huvitab, mis juhtub, kui Tartu ülikool senati langetatud kahetsusväärse otsuse pärast kohtusse kaevataks. Asjaolu, et Venemaa ja Valgevene suhtes on juba sanktsioond kehtestatud, ei kohusta mingil moel TÜ senatit omal algatusel täiendavat sanktsiooni kehtestama.
„Kas Tartu ülikool on nende ainus õppimisvõimalus? Tõenäoliselt mitte,“3 ütleb Aune Valk. Ometi ei muuda alternatiivide olemasolu või puudumine ekslikku otsust õigeks ega säästa TÜ senatit tagajärgedest. Prorektor näib olukorra üle kurtvat, öeldes, et „ülikool ei suuda kontrollida ega saa oma otsustes arvesse võtta üliõpilaskandidaatide meelsust“.4 Tänu jumalale, et ülikool ei saa kontrollida tudengite ega kellegi teise hoiakuid ega vaateid, usku ega arvamusi. Ülikool ei ole mõttepolitsei.
Aune Valk rõhutab vajadust inimeste meelsuse uurimise järele, ja kuigi tema käsutuses pole mõtteskannerit, jõuab ta üldistava kahtlustamiseni: „Usaldusväärseid ja täpseid andmeid Venemaa elanike hoiakute kohta ei ole, kuid on selge, et Venemaal on ka arvukalt neid, kes toetavad seda sõda. Me ei saa olla veendunud, et nende riikide võimud ei kasuta ära võimalust saata siia õppima inimesi, kelle eesmärk on kasutada Eestis viibimist millekski muuks kui vaba akadeemilise hariduse omandamiseks.“5
Prorektor näib unustavat, et ta töötab ülikooli ja mitte mõne pealetükkiva migratsiooniameti heaks. Tema ja TÜ senati liikmed, kes selle keeluotsuse vastu võtsid, peaksid püüdma mõista, et ülikool pole politsei, piirivalve ega kaitsepolitsei allüksus ning et ülikooli ülesanne pole kontrollida, kas keegi on mingit sorti spioon. Nad peavad mõistma, et tudengite vastuvõtu kriteeriumid, kust iganes nood ka pärit ei ole, ei saa põhineda suurt inimgruppi hõlmaval üldistatud kahtlustusel.
Väide, et senati otsuse põhjuseks on praegune olukord, tugineb küll sõjaaja reaalsusele, kuid toob siiski ilmsiks võimetuse mõista õiguste ja vabaduste olemust, mis on olemas selleks, et kaitsta meid näiteks võimu kuritarvituste eest riigi ja tema haldusorganite poolt. Õigused ja vabadused kehtivad nii tavapärastes oludes kui ka sõjaolukorras, kus neist kinnipidamine on eriti oluline, ja mõnel juhul võivad valitsuse kehtestatud iseenesest kohased abinõud lõppkokkuvõttes sattuda vastuollu kõige olulisemate poliitiliste ja kodanikuühiskonna väärtustega. Igal juhul ei ole Eesti sõjas ja õiguste ning vabaduste piiramise puhul kehtivad mitmesugused tingimused.
Põhiseadus kaitseb inimeste, sealhulgas välismaalaste, õigusi ega tee venelaste ja valgevenelaste puhul erandit. TÜ senati liige, kellega rääkisin, ütles, et Venemaa ja Valgevene noored peaksid püüdma oma riike muuta. Tuletasin talle meelde, et juba mitmeid kuid on tuhanded valgevenelased tänavatel protestinud ebaausate presidendivalimiste vastu ja et tuhandeid venelasi on sõjavastasuse eest vanglasse heidetud.
Ülikooli olemuse põhjapanevalt tähtsamaid tahud on järgmised: arvamuste vabadus ja sallivus ideede suhtes, mis meile ei meeldi – isegi tõeliselt jälestusväärsete ideede suhtes. Ma pean Vladimir Putini režiimi, Aljaksandr Lukašenka režiimi ja nende sõda Ukraina vastu jälestusväärseks. Ent ideede vastu võideldakse ideedega, mitte suletud uksega.
Otsuse mõju
On tõenäoline, et uued Venemaa ja Valgevene kodanikest tudengid võivad neid režiime ning ka sõda toetada. Ma soovin, et nad seda ei teeks. Samal ajal võivad õpingud Tartu ülikoolis panna nad meelt muutma. Mitte et ülikool peaks neile ajupesu tegema. Pean silmas seda, et tõelisest akadeemilisest vabadusest kantud keskkond võib suurendada nende teadlikkust. Economisti andmetel6 on Venemaal vanusegrupis 20–29 toetus sõjategevusele Ukrainas umbes 30%. Valgevenes on toetus sõjale veel väiksem, nagu hiljuti viitas rahvusvaheline mõttekoda Chatham House.7
Kiidan Tartu ülikooli ukrainlastele uute õppekohtade loomise ja nende eest vastutuse võtmise eest ning julgustan tegema veelgi rohkem. Kuid ühe inimgrupi eest suurema vastutuse võtmine ei eelda kahe riigi kodanikest tudengite diskrimineerimist. Aune Valk ütles, et isegi ilma senati otsuseta poleks olnud võimalik Venemaalt ja Valgevenest uusi tudengeid vastu võtta, kuna Eesti ei väljasta neile enam viisasid. Juhin siiski tähelepanu, et TÜ senati otsus eelnes viisade väljastamist puudutavale otsusele. See tähendab, et ilmselgelt ei soovinud TÜ senat uusi Vene ja Valgevene kodanikest üliõpilasi.
Antud otsuse otsene mõju kujuneb tõenäoliselt väikeseks, sest neist kahest riigist pärit tudengikandidaate poleks niigi pruukinud kuigi palju olla. Aga milles on sel juhul TÜ senati otsuse mõte? Kas selleks on negatiivse hoiaku väljendamine venelaste ja valgevenelaste suhtes? Samal ajal on selle otsuse mõju palju suurem, kui esmapilgul paistab. TÜ senat on üks kõige suurema otsustusõigusega ülikooli allüksusi. Kui otsustatakse kedagi kodakondsuse alusel diskrimineerida, siis omandab ülikool selle tagajärjel maine asutusest, kus valitseb negatiivne hoiak venelaste ja valgevenelaste suhtes, ning see soodustab samasugust hoiakut ka ühiskonnas.
Isegi kui TÜ senat selle otsuse tagasi võtab, mida ta loodetavasti teeb, siis on ikkagi halb juba sündinud: tähtis avalik institutsioon on saatnud signaali, et neist kahest riigist pärit inimesed ei ole teretulnud. Kuidas saavad praegused vene ja ukraina üliõpilased ülikooli usaldada pärast sellist vaenulikku sõnumit? Ja kuidas saavad praegused TÜ senati liikmed, kes selle otsuse heaks kiitsid, jätkata praeguste venelastest ja valgevenelastest tudengite õpetamist ning juhendamist?
Senati otsus puudutab otseselt praegusi Vene ja Valgevene üliõpilasi ning võib hakata tööd takistama senati liikmetel, kes selle heaks on kiitnud. See kahjustab ülikooli mainet ning on otseses vastuolus akadeemilise vabaduse põhimõtetega. See püüab seadustada puhtakujulist räiget diskrimineerimist.See on eetiliselt vale ja tõenäoliselt ka seadusevastane. See karistab inimesi, kes juba niigi elavad pideva ebaõiglase karistuse all. See saadab Eesti ühiskonnale signaali, et lubatav on kahtlustada ja diskrimineerida venelasi ning valgevenelasi, kes juba siin elavad. Kui Venemaa ja Valgevene kodanikest noorte Tartu ülikooli õppima tulek pole järgmisel õppeaastal vastuvõetav, miks me siis peame arvama, et venelased ja valgevenelased, kes kunagi tulevikus siia saabuvad mis tahes muul põhjusel, ja need, kes juba siin elavad, on aktsepteeritud? See on äärmiselt negatiivne, lausa ohtlik sõnum ühiskonnale.
Kõigil neil põhjustel palun lahkelt, kuid tungivalt TÜ senati liikmetel antud otsuse üle järele mõelda ja see muuta.
Ricardo Vicente on Tartu ülikooli majandusteaduskonna lektor.
Tõlkinud Maarja Kaplinski
1 Seletuskiri õppekorralduse õigusaktide muutmise kavandile, Tartu ülikool 4. III.
2 Tartu Ülikooli seadus. – Riigi Teataja I 1995, 23, 333.
3 Õppeprorektor Aune Valk: elu on värviline, sõda mustvalge. – ut.ee 10. III.
4 Samas.
5 Samas.
6 The war in Ukraine has made Russian social-media users glum. – Economist 12. III.
7 Chatham House, What Belarusians think about the upcoming referendum.
Iga uus päev lisab Ukrainas laipu – tapetud tsiviilelanikke ja langenud sõdureid. Surnud keeratakse kottidesse ja tekkidesse, laste kehad moonduvad kookonilaadseteks pampudeks. Kui on võimalik, veab ekskavaator maasse kraavi, millest saab massihaud. Kui kaevata ei saa, sest Vene väed pommitavad, jäävad surnukehad matmata, lebades poolpurustatud hoonete keldrites või lageda taeva all. Oma sõdurite jäänuseid Vene sõjavägi kokku ei korja ja matmiseks ära ei vii. Neid peavad auku ajama Ukraina võitlejad, kes on okupandid ise maha löönud, või siis Punane Rist. Venemaa jaoks on omad prügi. Tsiviilelanikke linnadest välja ei lasta, evakueerimiskoridorid on tule all. Ukrainlasi röövitakse ja küüditatakse, okupeeritud linnades puhkevad Vene-vastased meeleavaldused pekstakse laiali või avatakse relvastamata meeleavaldajate pihta tuli. Venemaa ründab tuumajaamu ja ähvardab maailma tuumarelvaga. Rääkimata purustatud linnadest, kus pihta on saanud haiglad, sünnitusmajad, vanadekodud, teatrid, kultuurimälestised, terved elukvartalid koos inimestega. Taganevad Vene väed jätavad endast maha laastatud ja röövitud maa täis mõrvatuid, varemeid ja miine. Sõjakuriteod valetatakse tuimalt ukrainlaste kätetööks, russofoobseks provokatsiooniks.
See paljusõnaline kirjeldus on vajalik hoidmaks silme ees Ukraina tegelikkust. Et reaalsus ei asenduks kiretu sõnaga – sõda. Et me ei muganduks mõtlema à la guerre comme à la guerre. Venemaa sooritatava kuriteo võikus ja ulatus peab olema sõnarohkelt väljendatud, sest just nii avaldub praeguse Venemaa režiimi olemus. Sõnad jäävad ikkagi pelgalt sõnadeks – neile ei lisandu õhualarmid, põlemise ja surma lehk, puudub surmahirm, lein ja raev. Kaugusest arvata on mugav.
Ülikoolide ees seisab valik: kas lubada agressorriikidest pärit kodanikke õppima või mitte. Häid lahendusi justkui pole. Tartu ülikooli (TÜ) senat on vastuvõtu aastaks keelanud (7. III), mille eest on ülikooli väga palju kritiseeritud. TÜ semiootikute veebilehel on algatanud ühispöördumine otsuse ülevaatamiseks,1 järjepanu ilmub vastustavaid artikleid. Tallinna tehnikaülikooli (TTÜ) senat on astunud samasuguse sammu (22. III), sarnase otsuse langetas Tallinna ülikooli (TLÜ) senat (4. IV), kuid diskussioon ei rauge.
Tegelikult pole siin arutada midagi. Välisministeerium ei võta alates 10. märtsist vastu Vene ja Valgevene kodanike viisataotlusi.2 Kaitsepolitseiamet on andnud sissesõitude, sh õppimise, piiramisele samuti ühemõtteliselt toetava hinnangu.3 Seega toimub kogu diskussioon üksnes moraalifilosoofilisel ja maailmavaatelisel pinnal, kus on nagu ikka palju kisa, kuid vähe villa. Väitlus on viljatu ka seetõttu, et senatite otsuseid kritiseeritakse valikuliselt, jättes küllaldase tähelepanuta nende laiendused. Nimelt võetakse jätkuvalt vastu Venemaa ja Valgevene kodanikke, kel juba on Euroopa Liidu elamisluba või pikaajaline viisa, kes juba õpivad ja töötavad Eestis ja – nota bene! – kellele on antud rahvusvaheline kaitse.4 Vastuseis sissetungile Ukrainasse on Venemaal kriminaliseeritud ja seeläbi paradoksaalsel kombel loodud Vene noortele argument asüüli taotlemiseks ja õpingute jätkamiseks või alustamiseks Eestis. Valgevene võim kriitikuid samuti ei hellita, kodukariõigusega kolhoosiks kujundatud riigist lahkub hulganisti noori, kes poliitpõgenikena saavad juba mõnda aega Eestis vabalt haridust omandada.
Akadeemiline vabadus on iseenesestmõistetav ja näib kehtivat kõikjal. Nii uskudes langeme enesepettuse lõksu.
Venemaal see kindlasti nii ei ole. Riigiga seotud õppeasutustest on vaba vaim juba ammu pagendatud koos nende kandjatega. Ühtäkki kutsutakse seni hinnatud õpetlane vestlusele ja tehakse ettepanek esitada lahkumisavaldus: nii on kõigile parem, saate isegi aru … Hiljuti juhtis Martin Ehala tähelepanu, et lausa 71% teaduskraadiga inimestest näib toetavat Venemaa agressiooni Ukrainas.5 Kui teadusasutustes valitseb vaimu sandistav hirm, siis õõvastavalt kõrge näitaja paraku ei üllata.
Oleme Eestis harjunud, et õpetlased osalevad teadusprojektides. Ühe ülikooli-teadusasutuse hingekirjas seisev teadlane jagab end veel mõne teise asutuse vahel nii kodumaal kui ka väljaspool. Teadus on vaba ja piire ei tunne. Venemaa teadlane, kes on näiteks mõne siinse teadusgrandi liige, saanud siin akadeemilisse ametisse vms, riskib kodumaal vangistusega, sest rahastus tuleb läänest – järelikult välismaa agent. Akadeemilist vabadust kui ideed Venemaal ei eksisteeri, sest võim on ülikoolid-teadusasutused solkinud.6
Läänes kehtivaid universaalseid väärtusi ja vabadust saab vaenlane aga kasutada retoorilise võttena, umbes nagu teevad Venemaa sportlased, kes süüdistavad läänt kehakultuuri kui rahvaid ühendava õilsa ja neutraalse nähtuse omakasupüüdlikus politiseerimises. Selline ärplemine mõjub üksnes naiivsetele või ignorantidele, kes eelistavad uskuda samade ideaalide tingimusteta kehtimisse ka Venemaal. Eesti ülikoolid on peatanud koostöö Venemaa ja Valgevene kõrgkoolide ja teadusasutustega, nii on teatanud rektorite nõukogu (28. II). Üliõpilaste siia mittelubamine on loogiline järg. Kindlasti leidub Venemaal ja Valgevenes õpetlasi ja tudengeid, kes sisimas otsuste olemust mõistavad ja sellega nõustuvad isegi siis, kui see neid valusalt puudutab. Neid, kes süüdistaksid meid akadeemilise vabaduse minetamises ja nõuaksid enda vastuvõttu7, ei soovi me siia niikuinii.
Kõlab kuidagi elementaarselt, et lubades siin õppida agressorriikide kodanikel, aktsepteerime ühtlasi vaikimisi nende riikide institutsioone, õppeasutusi ja seeläbi kaude Venemaa ja Valgevene režiimi. See asetab meid jalamaid mitme moraalifilosoofilise dilemma ette: kas mõni ideaal on kõrgem kui sõda (siinkohal palun uuesti lugeda esimest lõiku) või kas ühistegevus agressoriga mõnes vaguramas valdkonnas teeb meist sõjas kaassüüdlased? Koostöö natsidega mis tahes vormis ja ulatuses, isiklikul või institutsionaalsel pinnal toimib vähemalt moraalse süüdistusena tänapäevalgi, ligi 80 aastat pärast Teise maailmasõja lõppu. Umbes 300 pommitamise eest varjunud elanikku lömastus, lämbus Ukraina teatel Mariupoli draamateatri rusude all, kui hoonet oli tabanud Venemaa õhurünnak. Butšas jõhkralt mõrvatud sajad tsiviilelanikud on maailma silme ees. Röövimiste ja vägistamiste taga on noored (loe: tudengieas) Vene sõdurid.8 Kuidas jääda puhtaks koostöös riigiga, kes sooritab meie silme all jälke kuritegusid? Muidugi, erinevalt natsidest ei ole Venemaa juhtide ja sõjaväelaste vastu (veel) algatatud protsessi, süüdistades kuriteos rahu vastu ning sõjaroimades, ammugi mitte süüdi mõistetud. Lääne õigusruumis nii olulise süütuse presumptsiooni taha varjumine kuritegude pisendamiseks mis tahes muu koostöö (energiakaubandusest akadeemilise koostööni) jätkamise nimel on järjekordne groteskne väärtuste väänamine värdpildiks, mida Venemaa nii hästi valdab.
Seega elame järgmise õppeaasta kuidagi üle, aidates mitte kuritegelikke režiime, vaid nende ohvreid – ukrainlasi ja Venemaa-Valgevene poliitilisi põgenikke. Mida meie veel teha saaksime, õieti tegema peame, on enda ja lääne kolleegide silmade avamine või jätkuv ärkvelhoid, kasutades selleks kõiki olemasolevaid kontakte, rahvusvahelisi teadusassotsiatsioone.
Ärkvelolek on ebameeldiv, põhjustades tülisid sõprade ja kolleegide vahel. Viisakate inimestena eelistaksime ebamugavaid teemasid vältida. Juba praegu kipuvad Venemaa sissetung ja korda saadetavad jõledused lääne uudisvoost kaduma. Sõjas nagu sõjas ikka. Me ei peaks muretsema mitte TÜ, TTÜ ja TLÜ maine, kus keelati Venemaa ja Valgevene kodanikel õppimine, vaid iseenda ja oma lääne kolleegide reputatsiooni pärast. Et neist (ja meist) ei saaks mugavuskaasosalised. Naiivsus, ignorantsus ja ükskõiksus vastutusest ei vabasta, on õpetanud Teise maailmasõja kogemus. Selle kevade üheks moraalseks mõõdupuuks peab olema küsimus, kas minu/meie otsused või otsustamatus aitab Ukrainat või mitte. Filosoofiline mõtiskelu väärtuste ja põhimõtete ümber on mugav asendustegevus, mis ei ärata tapetuid ellu, ei muuda neid olematuks ega peata nende hulga suurenemist.
Lääs Ukrainat sõdides aitama ei hakka. Laseme siis Ukrainal ise oma elu eest võidelda. Rahvusvahelise teadlaskonnana peame samuti nõudma otsustajatelt Eestis ja mujal vabas läänes konkreetseid samme – relvi, selgeid poliitilisi seisukohti, jätkuvat humanitaarabi jms, mida end kaitsev riik vajab. Teadlastena peame selgitama, milliseid tagajärgi toob näiteks tuumaobjekti sõjaline purustamine ja radioaktiivse pinnase kaevamine, mudeldama, kuidas Ukrainat pärast sõda kõige nutikam oleks üles ehitada ja kurjategijaid kohtu ette tuua. Toetuskontserdid ja muud meeleavaldused on iseenesest kenad, kuid liiga abstraktsed ja loovad pelga illusiooni abistamisest. Aitäh, Ukraina, et võitled ka meie vabaduse eest! … mida meie kasutame diskussiooniks, kas lubada agressorriikide kodanikke meile õppima.
Piketeerimise kunst peaks Eesti õpetlaskonnale olema selge teadusrahastuse nõudmise päevilt, mis sest, et toona koguneti enamasti vaguralt lõunaajal, et alarahastatud päevatöö võimalikult vähe häiritud saaks. Kui see sõda kestab veel pikalt ja kui Venemaa peaks oma tahte ühel või teisel viisil Ukrainas läbi suruma, võime teadusrahastuse suurenemise sama hästi kui unustada.
Koos sõjakoleduste ja arusaamisega, kui pöördumatult on maailm muutunud, tõi Ukraina sõda kaasa ka kurva tõdemuse, kuivõrd ma ise, ja ilmselt veel paljud, on Ukraina identiteeti ja selle pikendusena ukraina kultuuri suhtunud kui millessegi derivatiivsesse. Raske on seda endale tunnistada, aga ukrainlaste pidamist ukrainlasteks ja ukrainapärase eristamist näiteks vene omast on olnud aeg-ajalt väga keeruline praktiseerida. Probleemist – ukraina kultuuri assimileerumisest vene omasse – on sügavalt teadlikud ka ukrainlased ise. Meenub Donbassi ründamise järgne Ukraina filmiinimeste vestlusring Tallinnas Ukraina filmipäevadel, kus riikliku filmiagentuuri juht Filipp Iljenko tõi paar groteskset näidet: „Praegu valitseb absurdne olukord, kus vaadatakse vene sõjafilme, aga ise pärast sõditakse nendega, keda just filmis nähti.“ [—] Imelikud sõjameediatähtedeks hakanud tegelased à la Girkin, positsioneerivad nüüd ennast infoväljas Dostojevski ja Tolstoi rahvuse esindajatena. Et nemad tulid kultuuri tooma kuhugi metsikusse riiki, kus mingit kultuuri pole kunagi olnudki: nüüd tuli meile külla Fjodor Dostojevski koos Rodion Raskolnikoviga, Ukraina aga osutus vanamuti rollis olevaks.“1
Iljenko näited illustreerivad olukorda, kus isegi ukrainlased ei suuda oma kultuuri selgelt defineerida, mis siis veel teistest rääkida. Valdavat osa ukraina filmipärandist on endale allutanud vene (ja nõukogude) kultuur ning selle põhjustest, tagamaadest ja elluviimisest on väga õpetlikult ja kokkuvõtvalt kirjutanud Egon Mets oma Ukraina-teemalises blogis „Ukraina märkmed“2: „Kui tsaari-Venemaa eitas ukraina rahvuse olemasolu täiesti, siis Nõukogude-aegne käsitlus oli leebem ja kavalam: ukraina rahva olemasolu tunnistati, kuid üksnes igavesest ajast igavesti seotuna vene rahvaga. Nii või naa, see ei saanud jätta mõju avaldamata, ning vanema põlvkonna seas leidub veel nüüdki inimesi, nii Ukrainas, Venemaal kui Eestis, kes on selle müüdi kütkeis.“
Ukraina ja vene rahva „vendlus“ on propagandistlikel eesmärkidel kunstlikult loodud poeetiline konstruktsioon, mille eesmärgiks on Ukrainat „kaitsta“ iseenese identiteedi eest.
Oleksandr Dovženko oma ainsas filmirollis, katlakütjana lühifilmis „Diplomaatiline saadetis“.
Filmikunstis ilmneb lisaks sellele, et ukraina filmikunst on nõukogude töötluse tulemusena muutunud millekski äärmiselt hajusaks, kohe ka üks teine tõsiasi – vendluse varjus on sisse vehitud ja enda omaks kuulutatud hulgaliselt ukraina kultuuripärandi ja -omandi osiseid. Räägivad ju ka varased nõukogude-vene kinematograafilised tähtteosed Ukraina elust ja sündmustest, kas või Sergei Eisensteini „Soomuslaev Potjomkin“3 või Dziga Vertovi „Inimene filmikaameraga“4, mille mõlema sündmustik toimub suures osas või tervikmahus Ukrainas Odessas. Ehk aitab ka „Potjomkini“ sümbolism omalt poolt kaasa sellele, miks Odessa vallutamine oli Vene armeele nii olulise sümboolse tähtsusega, ent õnneks seekord vahest unistuseks jäigi. See tähendab, et vene filmikunsti tippsaavutused puhkavad tihti ukrainlaste õlgadel ja vastutasuks ei anta midagi. Jällegi Egon Metsalt: „Venemaa kultuuriloos, hariduses ja teaduses, muusikas ja spordis on selgelt tuntav „ukraina jälg“. Ja täiesti võimalik, et alateadlikult tunnetavad seda ka paljud vene inimesed, iseäranis haritum osa, andes endale aru, et ilma ukrainlaste panuseta oleks Venemaa see, mis ta kunagi, oma tekkeaegadel oli – madala kultuuritasemega, barbaarne ja asiaatlike joontega riik.“5
Kust siis selles otsatus rekvireerimise, assimileerimise ja mahasurumise õhustikus hakata üldse otsima seda ukraina filmi lätet? Olgu öeldud, et seda kokkusulamise vaimu näeme juba esimestest sammudest peale, kui fotograaf ja filmitegija, Žõtomõris sündinud Alfred Fedetski on mõõdukalt tuntud kui „esimene Venemaal filmi teinud venelane“ teosega „Ozerjanskaja ikooni suurejooneline toimetamine Kurjaži kloostrist Harkivisse 1896. aasta 20. septembril“ (1896). Päris esimese Vene filmi oli juba neli kuud varem ära teinud prantslane Camille Cerf, kes filmis tsaar Nikolai II kroonimist. Tegelikult räägime siin ju ka ainult (või isegi) esimesest ukraina filmist. Niisiis on ukraina film vanemgi kui vene oma, kuna Žõtomõri-mehe Fedetski avangu ajal polnud venelased veel ise kätt valgeks saanud. Ärastamine algab juba esimesest saavutusest.
Kui Fedetskit ja tema saavutusi teavad vähesed, siis avalikus teadmises algab ukraina filmi ajalugu ilmselt Oleksandr Dovženkoga, kelle loomingusse ja eluloosse on väga kujundlikult kätketud kõik need Ukraina ja Vene tihti vaba-tahtmatu kultuurivahetuse vastuolud ja dilemmad.
Kuidas karastus filmitegija
Oleksandr Dovženkot tunnevad Nõukogude ajal kasvanud inimesed ilmselt ennekõike seepärast, et tema nime kannab Dovženko-nimeline Kiievi filmistuudio, mis sai kuulsa filmitegija järgi nimetatud 1957. aastal (stuudio ise asutati 1925). Ja peame olema tänulikud selle nimetamise eest, sest tänu sellele paistab Dovženko nimi olevat meie teadvusse püsima jäänud.
Kui Dovženko pärast rasket noorpõlve 1926. aastal Odessasse ja filmikunsti juurde maandus, olid oktoobrirevolutsiooniga kaasnenud kataklüsmid Ukrainas juba oma lahenduse leidnud. Üürike Ukraina vabadussõda oli kaotatud ja Ukraina lülitatud Nõukogude Liidu „sõbralike rahvaste perre“. Dovženkogi oli teeninud Venemaa kodusõja ajal aastakese Punaarmees, ent siis vangi langenud. Oli see siis tema vaene lapsepõlv või inspireeriv töörahva võit tsaarivõimu üle, aga filmi juurde asudes oli Dovženko veendunud bolševik, kellest ideoloogiaaparaadil palju kasu.
Dovženko esimene lühifilm „Armastuse marjad“6 astub vaid algseid lapsesamme ideoloogilise töötluse radadel, pilades vastutustundetut ja mandunud linnainimest. Film räägib sellest, kuidas vabaneda soovimatust lapsest ja sekelduste ebakorrektne slapstick-huumor ajaks peast halliks iga vastutustundliku ema. Tuleb vaid tõdeda, et tänapäeval oleks sellise filmi tegemine mõeldamatu.
Järgmises lühifilmis „Diplomaatiline saadetis“7 on hea ja halva rindejoon juba palju selgemalt maha tõmmatud. Film põhineb aasta varem Moskva-Riia rongis aset leidnud atentaadil Läti bolševikule Theodor Nettele, kes oli toimetamas Riiga diplomaatilist panderolli. Berliini ja Londoni Vene saatkondades töötanud Dovženkole oli teema tuttav, aga samas on „Diplomaatiline saadetis“ ka samm enese brändimisel kellekski teiseks – uueks. See film on esimene ja viimane kord, kui fiktiivses rollis astub ekraanile ka autor ise ja Dovženko ei mängi siin mitte diplomaati, vaid laeva katlakütjat, kelle paljas, määrdunud ja higine ülakeha ning sihikindel pilk vormivad temast filmitegija kui lihttöölise, olles ilmselt inspiratsiooniks hiljem paljudele, ka Prantsuse uue laine filmitegijatele, kelle retoorikas oli režissööri relvaks kaamera, millega minnakse barrikaadidele. Ise on Dovženko enda kohta uhkusega öelnud: „Ma olen sotsialistliku kultuuri müürsepp.“
Ukraina triloogia
Dovženko loomingu kõrghetkeks aga jääbki nn Ukraina triloogia, mis koosnes kolmest filmist: „Zvenigora“ (1928), „Arsenal“ (1929) ja „Maa“8. Neis filmides vermib Dovženko nagu sepp alasil valmis oma stiihilise kunsti, aga nõukogude filmisepa töövõimele ja resultatiivsusele lisab Dovženko Tolkieni mäeseppade kombel igasse sepistusse ka võlujõudu ja midagi maagilist. Siin tuleb kõige paremini välja tema mäslev loomus, mis mahtus järjest vähem ja vähem sellesse masinavärki, mida ta oli teenida otsustanud. Dovženko oli maapoiss, kasakate järeltulija ja ukrainlasena tugevat looduseusku ning ammutas inspiratsiooni ka vanadest müütidest, saavutades omapärase religioosselt müstilise tooni, mis kohati tuntavalt kaugenes heakskiidetud sotsrealismi normidest ja hakkas vägisi kiskuma sinnapoole, mida põlastavalt nimetati formalismiks ehk ideoloogiliselt tühjaks, esteetikapõhiseks kunstiks.
Selline komplekt viib Dovženko lähemale natsionaalsotsialistlikule müstitsismile. Kui võtta triloogia esimene film „Zvenigora“, mis räägib mäe alla peidetud iidsest Ukraina varandusest ja seda valvavast mäekollist ning eri jõudude püüdest varandus kätte saada, siis samalaadset motiivi teiselt poolt hilisemat rindejoont leida pole keeruline. Natsi-Saksamaa filmikunsti tuntuima tegija Leni Riefenstahli esimesed filmid „Pühamäe poeem“ ja „Sinine valgus“9 omistavad mõlemad mägedele muinasjutulisi, müstilisi omadusi. Ka oma kangelastele omistas Dovženko vahel üleloomulikke võimeid ja omadusi – näeme nii „Zvenigoras“ kui järgnenud „Arsenalis“ töölist, keda vaenlastel ei õnnestu maha lasta, sest kõigi jahmatuseks kuulid teda ei vigasta. Aatekilp on teinud ta kuulikindlaks.
Uskugu Dovženko mida tahes – kommunismi, mäevaime või loodusjõude – Ukraina seisukohalt tähtis ja toonaste võimude arvates andestamatu oli see, et „Zvenigora“ oli selgelt rahvuslik, ukraina film. 1927. aasta septembris avaldas ajakiri Kino artikli „Vaenlase nägu – kodanlike natsionalistide tigedast tegevusest Ukraina filmikunstis“, kus rünnati halastamatult nii filmi ukraina nimedega meeskonda kui ka filmi ennast. Dovženko oli julgenud nõukogude asja kõrvalt ajada ka ukraina asja, ja seda ei tohtinud olla.
Järgnenud „Arsenal“ räägib 1918. aasta tööliste ülestõusust Kiievi Arsenalis ning mõjub paraja ajupesuna, ometi avangardselt stiihilisena. Filmis näidatakse tööliste kasvavat rahutust, ka kontrollimatu lainena, mis võib kõik oma teelt pühkida, ja see ei pruugi olla tingimata hea. Filmi asuti maatasa tegema, ent siinkohal sai Dovženko endale tähtsa, et mitte öelda mõjukaima liitlase. Film meeldis väga Jossif Stalinile, kes ütles talle: „Teie „Arsenal“ on väga hea film. Tõeline revolutsiooniromantism. See rõhutab meie missiooni surematust.“ Pärast seda tuli Dovženko hukkamõistuga olla ettevaatlikum. Alguse sai Dovženko loomingulis-ideoloogiline sõltuvussuhe Staliniga, mis tõi talle suure juhi soosikuna nii kõrge tähelennu kui ka hinge hävitavad varingud. Kummatigi kui uskuda Dovženko päeviku sissekandeid, siis õnne mitte.
Triloogia viimane film „Maa“ valmis täpselt õigel ajal toetama Stalini 1929. aastal alustatud kollektiviseerimist ning räägib kolhooside vajalikkusest ja kulakute närususest umbes samamoodi kui meie „Valgus Koordis“10 20 aastat hiljem. Mõlemas filmis on lahingut murranguliselt valguse jõudude poole kallutavaks raskerelvastuseks traktor. Õnneks on „Maa“ taastatud versioonis uuesti sees ka algselt sealt kohe välja kärbitud paganlikuna mõjuv stseen talupoegadest, kes veepuuduse tõttu seisma jäänud traktori veepaaki urineerimise abil taaselustavad. Filmi vaadates on aimatav, kuidas mustvalge koloriit hoiab sealseid rahvuslikke meeleolusid ohjes, kuna suvise taeva all laiuvad päevalilleväljad mõjuksid värvilisena hoopis otsekohesemalt. Sellest hoolimata keelati film üheksa päeva pärast esilinastust. Paradoksaalselt sai kiita filmi avangardistlikult poeetiline stiil, aga kriitikat „ideoloogiline puudulikkus“, kuigi praegu filmi vaadates võib arvata täpselt vastupidist. „Maa“ on eepiliselt võimas film, mis püüab stseenide korduste ja pikemaks venitamisega viia vaataja transsi või ajavälisesse olekusse, mõjudes nii isegi afektiivsena.
Niisiis kaasnesid Dovženko kommunismimeelsusega ka probleemsed tõekspidamised – ukraina rahvuslus, müstitsism, looduse kummardamine –, mis kippusid ajapikku lubatud ideoloogia raamidest välja pressima ning tõid kaasa elupäevade pikkuse hõõrumise kunsti ja võimu vahel.
Vahe võim ja orjastav orden
Dovženko koos oma abikaasa ja kauaaegse kaastöölise Julia Solntsevaga. Solntseva ekraniseeris pärast Dovženko surma põlatud stsenaariumi „Leekides Ukraina“ ja võitis filmiga „Leegitsevate aastate lugu“ 1961. aastal esimese naisena Cannes’i filmifestivali parima režissööri preemia.
Järgnes väga keeruline periood, sest järgmine film „Ivan“ (1932) Dnipro hüdroelektrijaama ehitamisest langes täpselt kokku Holodomori näljahädaga Ukrainas 1932-1933. Ühest küljest pidi ukrainlane Dovženko tegema eepilist filmi kommunistlikust lööktööst, kui maal surid miljonid talupojad samal ajal nälga. Tekib tõesti küsimus: kuidas? Samal ajal pakkus „Ivani“ tootmine tööd (ja leiba) paljudele, kes nälja eest põgenedes filmimisel tööd said. Tahan siinkohal rõhutada, et kuigi Dovženko tegi nõukogude filme, olid need siiski enamasti ukraina keeles, nii ka „Ivan“. Rahvusliku eneseteadvuse säilitamise raskel rajal oli juba seegi suur samm. Seda ajal, mil inimesed kadusid päevapealt. Võtete ajal arreteeriti näiteks ka Dovženko kauaaegne operaator, „Arsenali“ ja „Maa“ kaameramees Danõlo Demutski, kes küll jäeti ellu, ent saadeti pagendusse keeluga filminduses töötada. „Ivani“ ilmumise järel heideti kolhoosist välja ka Dovženko vanemad kui ebasobiv element. Dovženkot süüdistati fašismi (natsionalismi) õhutamises ja ta pöördus hirmunult otse Stalini poole. Päev hiljem kutsuti ta Kremlisse ette lugema järgmise filmi „Aerograd“ käsikirja, kus teda kuulas neli NSV Liidu apokalüpsise ratsanikku – Stalin, Molotov, Kirov ja Vorošilov. Stalin kiitis filmi heaks, ent soovitas järgmise filmi teha ukraina partisanist Nikolai Štšorsist. Nii ka läks ja „Štsors“ valmis 1939. aastal (täiesti elutu propaganda, kuna Stalini tellimusfilmi igat detaili revideeris terve hulk tentsikuid). Nii „Ivanis“ kui „Aerogradis“ (1935) kandvaid rolle mänginud Stepan Šnaidal nii hästi ei läinud. Ta arreteeriti 1937. aasta lõpus koos hulga teiste ukraina filmitegijatega ning lasti ka peatselt maha. „Stšorsi“ algustiitrites võib aga näha Dovženko nime ette tekkinud epiteeti орденоносец – ordenikandja.
Auraha, mis võrdus kuldsete käeraudadega ja märkis kuratliku pakti lõplikku vormistamist, mis maksis Dovženkole nii väärikuse, närvid kui ka tervise. „Štšors“ ennetab mitme aastaga alles 1946. aastal jõustunud nn Ždanovi doktriini, kus on sõnastatud nõukogude kultuuri põhilised ideoloogilised printsiibid, sealhulgas ka tõdemus, et „ainus võimalik konflikt nõukogude kultuuris on konflikt hea ja parima vahel“. „Štšorsis“ lähevad Esimese maailmasõja ajal vennastunud saksa ja vene töölissõdurid koos tsaari- ja keisrivõimu kukutama. Võib ainult ette kujutada, millist veretööd selline doktriin tegi igasuguse narratiivse loogika ja pinge kallal.
Revolutsioon sööb oma lapsed
Eriti ränk on aga tänapäeval vaadata järgnenud kolme dokumentaalfilmi, mis räägivad Ukraina ja Valgevene alade „vabastamisest“ Teise maailmasõja eel ja ajal – umbes samamoodi nagu vabastati ka Eestit. Nendel pikemalt ei peatukski, tõesti vastik vaatamine, mille teeb huvitavaks vaid sakslastelt ära võetud kroonikamaterjal, mis filmides ka kasutust on leidnud. Intrigeeriv on paaris kaadris näha Dovženkot ennast äsja vabastatud aladel inimesi uude korda indoktrineerimas. Suurt Ukraina valet pandi jutlustama ukrainlane kui oma mees. Kohati lööb nagu haamriga, kui lihtsalt ajalugu ümber kirjutatakse. Triloogia viimane film lõpeb sõnadega „elu vallutab surma ja valgus pimeduse“. Kõhedust tekitab, et täpselt sellesama fraasiga pääses ajakirja Time esikaanele Ukraina president Volodõmõr Zelenskõi 77 aastat hiljem.
Nende filmide vahepeal, Teise maailmasõja ajal kirjutas Dovženko artikli ja käsikirja pealkirjaga „Leekides Ukraina“. Sellele järgnenud raputavatest sündmustest räägib ta oma päevikus ja neid päeviku sissekandeid võib kuulda dokfilmis „Oleksandr Dovženko. Elujärgsed mõtisklused“.11 „31. jaanuar, 1944. Väga must päev, Kreml. Stalinile ei meeldinud mu „Leekides Ukraina“, nii et ta keelas ära selle avaldamise ja lavastamise. Stalin: „Kui me oleksime lubanud Dovženkol avaldada oma kinematograafilise romaani ja lasknud rahval seda lugeda, siis pööranuks kõik nõukogude inimesed temast ära, nad tükeldanuks Dovženko niimoodi, et temast jäänuks järele vaid märg plekk. Justkui kulakute käsilase ja varjamatu natsionalistina lubab ta endale vastuollu minemist meie maailmapildiga, ja seda korrigeerida!“
Ukraina rahva loo rääkimine osutus Dovženkole saatuslikuks. Sellest hetkest peale määras Stalin Dovženko surmani elama ja töötama Moskvas ilma Ukrainasse naasmise loata. Karistus, mis oli Dovženko sõnul hullem kui mahalaskmine.
Tuntud sordiaretajast rääkiv film „Mitšurin“ (1949) toob talle teise Stalini ordeni. Tüütu agitpropaganda varjus realiseerib Dovženko siin oma loodusearmastust Kuigi ka siin kõlab filmist „Valgus Koordis“ tuttav jutupunkt „Me ei peaks ootama looduse andi. Need annid ise võtta – see on meie ülesanne!“, on siinne suhe ikkagi ümbritseva loodusega dialoogi ja koostööd otsiv. Karjääri viimane film aga jääbki tal lõpetamata – Ameerika imperialismi karikeeriv „Hüvasti, Ameerika!“12 on küll enam-vähem säilinud ja viib mõtted sellele, kuidas kommunistlikus süsteemis vaenlasekuju vastavalt vajadusele pidevalt muudeti, ent alati pidi ta olemas olema. Kõigepealt sakslased, siis kulakud, „Aerogradis“ jaapanlased, sõjadokkide käigus sakslaste kõrval ka näiteks poolakad, keda pidevalt Ukrainaga ebasoosivalt võrreldi (kui teist ajaloolist peakonkurenti Ukraina aladele), ja siis lõpuks ameeriklased. Kogu aeg kellegi vastu.
Dovženko ja Nikita Hruštšov, kes õhutas Dovženkot „Leekides Ukraina“ käsikirjas rahvuslikku meelsust suurendama ning pakkus lausa välja, et raamat võiks ilmuda nii vene kui ukraina keeles. See viis konfliktini Staliniga ja Dovženko Moskva sunnismaisuseni.Dovženko koos nimeka kolleegi Sergei Eisensteiniga, kelle ebasoosingule ta 1935. aastal, nõukogude filmikunsti 15. aastapäeva pidustustel, omalt poolt avaliku hukkamõistva kõnega kaasa aitas.
Ilu ja tõde
„Kogu elu veetis ta ilu ja tõe vahepeal,“ kõlab eelnimetatud dokumentaalfilmis hinnang Dovženko elule ja loomingule. Ka Dovženko moto kõlas: „Ilu on suurem kui tõde“. Seda põhimõtet oli tal maalikunsti taustaga poeetilise filmitegijana oma karjääri alguses lihtsam järgida, ja just need algusperioodi filmid panid aluse ukraina poeetilise filmikunsti laadile ning kinnistasid Ukraina kinematograafilist identiteeti. Mida aeg edasi, seda tugevamalt hakkas end pinnale pressima tõde, mida oli lihtsam „ilu nimel“ ignoreerida kui sellele otsa vaadata. George O. Liber on Dovženko dilemmasid analüüsinud järgmiselt: „Kuna ta nägi oma esmase missioonina oma visioonide viimist ekraanile, konstrueeris ta oma suhte Staliniga illusioonide peale. [—] Kuna ta uskus, et tema võime reastada kaader-kaadrilt arusaadavaid stseene annab ta elule mõtte, mille ta peab rakendama Ukraina filmikunsti välja arendamisse, siis seadis ta filmitegemise oma elu nurgakiviks. [—] Kui poliitilised pinged 1920ndate lõpus süvenesid, siis hakkas ta filmide edasi tegemiseks looma illusioone ning tekkis „kognitiivne dissonants“. Sellest meetodist sai Dovženko eelistatud mehhanism uue poliitilise korra kehtestamisega toime tulekuks.“13 Dovženko tõekspidamisi, filmides esitatud seisukohti ja kohati ka isiklikke tegusid analüüsides on hirmutav mõelda, kui kaugele tema kognitiivsed dissonantsid areneda võisid ja millist topeltelu tal mõrvarliku režiimi täielikus ladvikus kunstnikuna elada tuli. Ta suutis vastu panna mitukümmend aastat ja Stalinist kauem elada, ilma et ta peale mõne häbiväärse intsidendi oleks kellelegi vähemalt teadaolevalt suurt kurja teinud. Nõukogude agitpropaganda varjus tegi ta kogu aeg filme koos ukrainlastega, Ukraina teemadel ja ukraina keeles, hoides sel moel elus oma sünnimaa rahvuslikku identiteeti ning andes hilisemale ajale võimaluse selgelt määratleda ukraina filmikunsti ka ajal, kui seda üritati igal moel alla suruda. Meile mõjuvad tema filmid veenvalt kas esteetilise elamuse, poliitilise hoiatuse või ajaloolise õppetunnina.
1 Kristiina Davidjants. Milline on patriootlik filmikunst? – Sirp 13. III 2015.
2 Egon Mets. Ukraina ja müüdid !: Vennasrahvad? – Ukraina märkmed, 7. III 2022. https://egonmets.weebly.com/
3 „Броненосец Потёмкин“, Sergei Eisenstein, 1925.
4 „Человек с Киноаппаратом“, Dziga Vertov, 1929.
5 Egon Mets. Ukraina ja müüdid V!: „Tuhandeaastane Venemaa“. – Ukraina märkmed 7. III 2022. https://egonmets.weebly.com/
11 „Олександр Довженко. Роздуми після життя“, Mihhailo Donets, 1992.
12 „Прощай, Америка!“, Oleksandr Dovženko, 1949.
13 George O. Faber, Adapting to the Stalinist Order: Alexander Dovzhenko’s Psychological Journey, 1933–1953. Europe-Asia Studies, Vol. 53, No. 7, 2001, 1097–1116.
Kõige suurem müüt, mida pikka aega on uskunud peaaegu kogu maailm, on võitmatu Vene armee müüt. Pildil märtsi alguses Butšas purustatud vene sõjamasinate kolonn.
Sõda sisaldab nii tapatalguid kui ka müüte, mis sõjategevust toidavad ja õigustavad. Putinlik propaganda on loonud müüdi Ukrainast kui banderalaste fašistlikust riigist, mis tuleb denatsifitseerida ja demilitariseerida. See kõik ei olevat seejuures sõda, vaid sõjaline erioperatsioon, kuid seda ei usu vabas maailmas keegi. Ukrainal on lihtsam, neid usutakse. Läänes usutakse, et tegemist on Venemaa sõjaga Ukraina riigi ja rahva vastu, okupatsiooniga, sõjakuritegudega, fašismiga Georgi lintide ja Vene lipu all. Vene sõdureist on saanud orkid, Mordori riigi kurjuse sõdalased.
Võiduparaad jääb ära
Sõja algushetkeks oli FSB istutanud Putini pähe kiire välksõja mõtte: see kestab ehk kolm päeva ja lõpeb võiduparaadiga Kiievis Maidanil ja Hreštšatõkul. Selle tarvis olid ka paraadmundrid kaasa võetud. Nüüdseks on selge, et FSB bluffis ja Vene võiduparaadi Kiievis ei tule, kuid see ei kustuta võidu müüti Putini peas. Ukraina poliittehnoloog Sergei Gaidai tegi 1. aprillil postituse1, mille kohaselt kavatseb Putin Mosfilmi abil selle paraadi lavastada, sest midagi tuleb oma publikule ju näidata. Lavastus sisaldab Ukraina sõjavangide marssi läbi Kiievi kesklinna ja Ukraina lippude langetamist võitjate jalge ette, eeskujuks Teise maailmasõja aegne Saksa sõjavangide marss läbi Moskva 1944. aastal ja lippude heitmine Lenini mausoleumi ette võidupüha tähistamisel 1945. aastal. Selleks käib Gaidai postituse kohaselt usin töö: õmmeldakse räbaldunud Ukraina sõjaväe mundreid sõjavangidele ja Ukraina lippe, mida Lenini mausoleumi ette kuhjata. Kuna tegemist on 1. aprilli postitusega, pole see mõistagi tõsi, vaid Gaidai ettekujutus, missugused müüdid istuvad Putini ajukäärude vahel ja missugune on tema soovunelmates 9. mai paraad. Moskvas see muidugi toimub ja tõenäoliselt sõidavad üle Punase väljaku Venemaa strateegilised tuumarelvad, mille sabas kõnnib Surematu polk. Muu on suuresti vanaraud või „груз 200“.
Kas Putin heidab hinge?
Rohkesti spekuleeritakse Putini tervise teemal. Ta olevat kapseldunud ja stressis, mõnedel hinnangutel põdevat ta vähki. Taas 1. aprillil ilmunud uurimisgrupi Projekt videopostituses2, mis balansseerib tõe ja tõeks peetava piiril, kõneldakse sellest, et Putin üritab end „šamaan“ Šoigu nõuandel tervendada põhjapõdra sarvedest tehtud verises keeduses kümmeldes. Muu hulgas antakse selles postituses põhjalik ülevaade, missugused arstid on Putinit pidevalt saatnud ja ümbritsenud. Nende hulgas esineb kõige sagedamini onkoloog Jevgeni Selivanov, kes on kirjutanud doktoritöö eakate inimeste kilpnäärmevähi kohta. See lubab uurimisgrupi Projekt hinnangul kahtlustada, et Putin põeb just seda haigust.
Ukraina vaatleja Ivan Jakovina arvates3 kõneleb Putini halvast tervisest seegi tõsiasi, et tema residentsi kõrvale Moskva külje all Novo-Ogarjovos on ehitatud tohutu tervisekompleks koos haigla ja külalistemajaga arstide majutamiseks ning eraldi hoone peaministrile. Viimast on vaja juhuks, kui president on operatsioonil ja teadvuseta, kui näiteks vähkkasvaja nõuab operatiivset ravi. Venemaa põhiseaduse kohaselt läheb võim olukorras, kui president pole teovõimeline, üle peaministrile, ja Jakovina arvates tuuakse peaminister presidendi residentsi selleks, et ta oleks Putini julgeolekumeeskonna valve all ega saaks korraldada riigipööret ajal, kui Putin on narkoosis ja operatsioonilaual. Selle kompleksi ehitamist on uurinud põhjalikumalt Venemaa sõltumatu väljaanne MBH Media.4
Surnu käsi on elule ärganud
Globaalse mütoloogia osaks on saanud ka Putini ähvardused kasutada vajadusel tuumarelvi ja sellega seoses Putini punkrid, kuhu tal endal on kavas selleks puhuks peitu pugeda. Sellest võib teha eelnevaga vastupidise järelduse, et mees, kes ehitab punkreid, ei kavatse niipea surra.
Putini ettevalmistustest tuumasõjaks on räägitud juba pikemat aega. 2020. aasta novembris jõudis Vene ajakirjandusse uudis uue ülikaitstud maa-aluse tuumajuhtimiskeskuse kohta.5 Selle täpsem kirjeldus esitati telesaates „Täiesti salajane“.6 Saates intervjueeritud Vene ekspertide kinnitusel peab see punker vastu isegi otsesele tuumalöögile. Punkris paikneva juhtimiskeskuse eesmärk on tagada vastulöök Venemaale suunatud tuumarünnaku korral. Keskus on seejuures varustatud tehisintellektiga, mis annab tuumalöögi isegi siis, kui kõik selleks ette nähtud komandopunktid on hävinud ja inimesed surma saanud. Tuumalöögi korral üritab tehisintellekt teatud aja möödudes komandopunktidega ühendust saada ja kui keegi ei vasta (see tähendab, et kõik on surnud), koordineerib tehisintellekt iseseisvalt vastulöögi andmist, käivitades kõik Venemaa vastavad süsteemid nii maa peal kui ka allveelaevadel. Juhtimiskeskus pärineb juba Nõukogude ajast ja kannab nime Perimeeter, kuid seda on kutsutud ka surnu käeks (vene „Mертвая рука“). Surnu käsi tähendab seda, et isegi kui Venemaa on tuumalöökides hävinud, suudab nn surnu käsi ülejäänud maailmale ikkagi vastulöögi anda. Väidetavalt on selle süsteemi eesmärk võimalikke ründajaid vaid heidutada, kuid kõneleb ka nende inimeste meelelaadist: kogu inimkonna hävitamine on neile üks võimalik valik ehk siis – kui pole enam Venemaad, ärgu olgu ka muud maailma.
Putin Punkrivana
Millises punkris Putin ise parasjagu istub, seda tuleb ilmselt kohvipaksu pealt ennustada, sest punkreid on tal peale eelmainitu veel õige mitu. Üks asub otse Kremli all ja sinna on väidetavalt ehitatud ka tema Kremli kabineti täpne koopia, kus ta võtab vastu oma valitsuse liikmeid ja teisi olulisi ametnikke. Selles valekabinetis tehakse ka videokonserve näitamaks, et president töötab. Väidetavalt tõmbus Putin oma punkrikabinetti juba Venemaad tabanud koroonapuhangu ajal 2020. aasta novembris, et haigestumist vältida.7
Peale Kremli punkri on üks selline veel Lõuna-Uuralis Jantau mäe all ja teine Altais Ongudai rajoonis, kus ametlikel andmeil asub Gaspromile kuuluv puhkekompleks „Алтайское подворье“. Kohalike väitel pole seal puhkekompleksiga suurt midagi pistmist ja kogu piirkonnas on käinud enneolematu ja salajane ehitustöö. Tõenäoliselt on Puntinil punker ka oma residentsi all Novo-Orgarjovos ja pole välistatud, et loetelu sellega ei lõpe. Nii teeb Punkrivana (Бункерный дед), nagu teda on tituleeritud, oma natsieelkäijale, Führerbunker’i vanale kindlasti silmad ette. Kas ka tema lõpp on samasugune, seda teavad esialgu vaid selgeltnägijad. Ukraina selgeltnägija Maksim Gordjejev väidab, et enesetappu Putin siiski ei soorita ja ta tapavad kas reeturlikud kadõrovlased või teised kaukaaslase välimusega inimesed. See juhtuvat lähima aasta jooksul, kas juba selle aasta lõpul või millalgi tuleva aasta algul.8
26. veebruaril Vabaduse väljakul peetud meeleavaldusel Ukraina toetuseks ja sõja vastu osales ligikaudu 30 000 inimest.
„Русский военный корабль, иди нахуй!“
Üks võimsamaid legende sündis juhuse tahtel, kui Ussisaare vaprad kaitsjad otsustasid Vene sõjalaeva maakeeli öeldes perse saata (vene keeles kõlab see muidugi mõnevõrra erinevalt). Sõnumi edastas saare kaitsja Roman Hrõbov, kes langes sõjavangi, kuid vahetati hiljem välja. Ja on ime, et Venemaa oli nõus teda välja andma, ilmselt mõistmata, mida see mees oli korda saatnud. Kui keegi üldse on sisendanud ukrainlastele usku, et nad ei alistu ja võidavad Vene okupantide alustatud sõja, siis on need kaks meest: Ukraina president Volodõmõr Zelenskõi, kes otsustas raskel hetkel Kiievisse jääda, ja Roman Hrõbov, kes andis selge sõnumi, mida Vene orkidega peale hakata. Paljud teeviidad Ukrainas vahetati välja ja need näitasid okupantidele vaid ühte suunda, kuhu minna: „Иди нахуй!“. See on nüüd juba osa ukraina folkloorist.
Aasovi polk
Aasovi polgu kui natsliku jõu müüdi on loonud Vene propaganda. Polk tekkis 2014. aastal vabatahtlikkuse alusel ja sinna astusid rahvuslikult meelestatud inimesed, kelle arvates toona Ukrainas võimul olnud Petro Porošenko valitsus ei teinud piisavalt, et vastu seista Vene sissetungile ja üles ehitada võitlusvõimeline Ukraina sõjavägi. Muu hulgas süüdistati Porošenko valitsust selles, et see laskis Ukraina relvatööstusel oma toodangu välja müüa ega ostnud seda piisavalt oma armee tarbeks. Tagajärjed on nüüd ka näha.
Kuna rahvuslikult meelestatud Aasovi polk etendas olulist rolli venemeelsete separatistidega sõdimisel Donbassis, selgitab see, miks on saanud just Aasovi polgust Venemaa propaganda üks peamisi sihtmärke ja võit polgu üle on Venemaale n-ö auküsimus. Aasovi polk on andnud Venemaale ka ideoloogilise ajendi Ukrainat rünnata ja läbi viia nn denatsifitseerimine.
Tulemuseks on see, et ka Mariupolit kaitsvast Aasovi polgust on saanud legend, üks Ukraina alistamatuse sümboleid ja Zelenskõi ning Hrõbovi kõrvale on kerkinud veel kolmaski mees, Aasovi pataljoni komandör Deniss Prokopenko.
Võitmatu Vene armee müüt
Kõige suurem müüt, mida pikka aega on uskunud peaaegu kogu maailm, on võitmatu Vene armee müüt. On koguni hinnatud, et see on USA järel võimsuselt teine armee maailmas. Nüüdseks on selge, et see on tegelikult üks kõige armetumaid müüte. Vene sõjavägi on kandnud tohutuid kaotusi, suur osa sõjatehnikast on hävitatud või langenud sõjasaagiks ukrainlastele. Nagu on näidanud Kiievi alt taganemine, on see demoraliseerunud marodööride armee, kes tassib endaga kaasa varastatud pesumasinaid, mikrolaineahje ja isegi laste mänguasju ning müüb neid Valgevene laatadel. Igapäevased on teated naiste ja laste tapmise, vägistamise, röövimise, vangide piinamise ja tsiviiltaristu põhjendamatu hävitamise kohta, mis ei kõnele muust kui ühe rahva sügavast vihkamisest teise vastu. Orkidest vabastatud Butšas, Borodiankas ja teistes linnades on avanenud aga võikad pildid tänaval lebavate laipade ja ühishaudadega. Vene armee on osutunud kurjategijate armeeks, Mordori väeks. Nii pole kahtlustki, et see vägi tuleb peatada, kurjategijad kohtu ette viia ja Vene võitmatu armee müüt ajaloo annaalidest jäädavalt kustutada.
1 Vt https://www.facebook.com/gaidaycom/ (1. IV 2022)
2 „Расследование к 70-летию Владимира Путина“ https://www.proekt.media/investigation/chem-boleet-putin/ (1. IV 2022)
3 Vt https://www.youtube.com/watch?v=H_Tej2jLHdc&t=138s (1. IV 2022)
4 MBH Media. https://mbk-news.appspot.com/rassled/putin-most-tajnaya-strojka-ryadom-s-rezidentsiej-prezidenta/ (20. VII 2021)
5 Finanz.ru. Для Путина построили новый бункер на случай ядерной войны, (11. XI 2020) https://www.finanz.ru/novosti/aktsii/dlya-putina-postroili-novy-bunker-na-sluchay-yadernoy-voyny-1029791841
6 „Совершенно секретно“, nr 117. https://www.youtube.com/watch?v=lvc1XwqulJU (27. XI 2020)
Pole olemas midagi tõeliselt originaalset – kõik on vaid töötluse ümbertöötlus. Samas kannab iga töötlus endas midagi uut. Generatiivse1 digitaalkunsti2 vallas lööb tantsu üks tont, kes on avanud täiesti uued väravad nii põrgusse kui taevasse. Selle tondi nimi on Disco Diffusion ning ta pole tulnud üksinda.3
Möödunud sügisel lõid protseduurilise ja generatiivse digikunsti foorumid kihama. Google Colabi programmeerimiskeskkonda hakkasid ilmuma käivitatavad koodilõigud, mis lõid lühikese sisestatud teksti põhjal täiesti uusi, põnevaid ja usutavaid visuaalseid objekte.
Selle tulemusena on plahvatuslikult kasvanud inimeste hulk, kes pole kunagi käes hoidnud pliiatsit ega avanud Photoshopi, kuid sellegipoolest peavad end täiesti õigustatult digikunstnikuks, hoolimata sellest, et ainus toiming on ühe lause kirjutamine. See lause on loits kõikvõimsale robotjumalale, et too annaks kunstnikule teose. Mida parem palve, seda originaalsem ja põnevam on teos.
Surnud jänese õpitud pildid
Sisend „Mäest ja metsast alla rulluv hullumeelsus, kassid“, Disco Diffusion, Photoshop.
Millest siis täpsemalt jutt? Lihtsalt seletades on tegu algoritmidega, mille sisendiks on kasutaja kirjutatud tekst ning väljundiks digipilt. Kuna mudeli kasutada on Google’i pildibaas, siis tunneb see põhjalikult meile teadaolevat piltsõnastikku, oskab järele aimata kunstnikke ja stiile ning allub peenele häälestusele. See kõik töötab nagu võluloits – ütle vaid ja sa näed! „Expelliarmus!“
Kuidas need pildid tekivad? Algoritm seostab kirjutatud sõna selle visuaalse representatsiooniga. Näiteks on algoritmile näidatud piisaval hulgal kassipilte, et ta teaks, kuidas kass välja näeb. Kui algoritmile anda sisend „kass“, siis hakkab ta ennustama detaile, mis tema meelest seostuvad kassiga.
Esialgu ilmub üldine kontuur, koloriit ning aimdus valgusest ja varjust. Iga järgmise sammuga jääb müra vähemaks ning detailid selginevad. Tõsi, praegu veel on tulemused rohkem abstraktsed kui anatoomiliselt korrektsed. Kuid mudeli käitumist on võimalik suunata, andes aluseks konkreetse pildi või pildid, mida algoritm omalt poolt vastavalt tekstisisendile tõlgendama asub.
Piltide loomiseks kasutatakse masinõppel põhinevat difusioonmudeli algoritmi VQGAN+CLIP,4 mille esimesed kasutuskõlblikud rakendused5 tekkisid eelmisel suvel. Sellest alates on areng olnud kiire ja märkimisväärne, vähem kui aasta jooksul on Disco Diffusionist6 ilmunud juba viies versioon, mis võimaldab muu hulgas ka animatsioonide loomist. NightCafe7 on mudelile andnud kasutajasõbraliku liidese ning nii arvutis kui ka telefonis kasutatav Wombo Dream8 loob tühiste sekunditega kasutaja tekstisisendist kõige veidramaid tulemusi pea kahekümnes stiilis. Prosepainteri9 abil on võimalik lihtsa pintslitööriista abil tekstisisendeid omavahel segada ning Adobe’i arendajad kindlasti juba töötavad oma difusioonpintsli kallal.
Katsetus visualiseerida haikut „Kiireneda, kuniks valgusest saab vaid ainus hetk“, Disco Diffusion, Adobe Illustrator.
Tekstprompt ise on vaid hästi unustatud vana, kuid Disco Diffusioni ja teiste sarnaste rakenduste kasutajakogemus on midagi täiesti uut. Inimmasina liidestus ei tugine enam jäikadele käskudele. Algoritm mõistab sõnu, isegi lauseid ning seob neid oma parima arusaamise järgi. Sa räägid arvutiga haikudes ning tema vastab sulle maalides.See on omamoodi müstiline kogemus. Vahetevahel ei ole sa tema pakutuga nõus, kuid siis on viga olnud sinus, sa pole teinud piisavalt hea loitsu.
Need on alles esimesed pääsukesed valdkonnas, mille potentsiaal on tohutu. Meie ees on lahti rullumas revolutsioon, mis on võrreldav fotograafia tulekuga. Kui foto vabastas kunstnikud realismipürgimusest, siis kood vabastab nad ka abstraktsioonipürgimusest. Teisalt muidugi vangistab olemasolevate tähenduste ja seoste mulli. Võib-olla hakkame nüüd nägema, et see mull ei olegi nii salapärane, kui kõrvalt vaadates paistab.
Autorsuse piirid
Põrguvärav Beksiński stiilis. Poola depresiivkunstnik Beksiński on üks populaarsemaid sisendeid tänu tema selgelt äratuntavale stiilile ning mahukale digitaalsele pildikogule.
Ridamisi kerkib intrigeerivaid küsimusi. Esiteks muidugi autorsus. Kui sinu sisend on vaid üks lause ning väljundiks on usutav visuaalteos – kas siis autor oled sina? Või on autoriks programmi autor? Või programm ise?
Seaduse järgi oled autor siiski sina, programm pole rohkem autoriks kui maali loomiseks kasutatud pintsel või Photoshopi programm tavapärase digikunsti puhul. Sina oma lausega oled autor. Tehniliselt saab Disco Diffusioni abil luua kogu näitusesaali hõlmava väljapaneku, kus kunstniku ainsaks liigutuseks on sõnade kirjutamine. Loitsimine. Iga sõna avaldab mõju, iga järgmine pilt on uus ja kordumatu. See sisend on ühtlasi autoripositsiooni viimine absoluutse mõeldava miinimumini. Teose pealkiri, tähendus, olemus – kõik saavad üheks, taandades ka autori enese vaid üksikuteks tähemärkideks. Needsamad sõnad, ühtaegu piltide pealkirjad kui ka läbivad teemad, võimaldavad oskusliku käsitluse korral luua nauditava ja mõtlemapaneva näituse.
Mõnevõrra intrigeerivam on olukord siis, kui genereerimisel kasutada sisendina olemasoleva kunstniku loomingut või mõnda tema tööd. Saadud tulemus on uus ja erinev, kuid koloriidi, kompositsiooni ja teemade poolest annab saavutada igati äratuntavaid tulemusi. Mida äratuntavam on kunstniku pildikeel, seda paremini oskab mudel seda ka järele aimata. Nii on küllalt populaarseteks kunstnikuviideteks näiteks H. R. Giger või Zdzisław Beksiński, kelle kohta on saada ka suur hulk referentsmaterjali. Kuid kas töö aluseks oleval kunstnikul on õigus kaasautorsusele ning tööst saadavale tulule, nii nagu on muusikatööstuses sämplimise puhul? Õiguslikult on vastus sellele küsimusele sama hägune nagu sämplimise korralgi ning vastust võib oodata alles siis, kui tekivad esimesed märkimisväärsed edulood ja valemisse siseneb raha. Kuid tehnoloogia on veel värske ja toores. Tuntud kunstigaleriide hindajate ärapetmisel on Saue noortekeskuse kunstiõpetaja praegu veel osavam kui ükski saadaolev programm.
Ainukordne geneerilisus
Sisend „Kaunis maal ulmelisest pilvelõhkujatega linnast, Salvador Dalí stiilis, kollane ja sinine värviskeem“, Disco Diffusion ja Photoshop.
Kas see tähendab, et igaüks võib nüüd kunsti teha? Jah, muidugi. See võimalus on alati olemas olnud. Õieti ei erine see millegi poolest nt Tommy Cashi, Jeff Koonsi või Kalev Mark Kostabi tegevusest, kus autor annab sisendi vaid mõttena ning oskuslikud käed valmistavad teose.
Seega ühegi loomemajanduses tegutseva kunstniku ametit need arengud ei ohusta, pigem aitavad kaasa. Kood on vaid tööriist. Nagu iga teise tööriistaga, on heade ja kontrollitud tulemusteni jõudmine küllaltki ajakulukas. Sätteid on palju ja nende tundmaõppimine võtab aega. Õige loitsu leidmine on keeruline töö. Iga uue pildi genereerimine võib võtta kümneid minuteid, enne kui on umbkaudseltki näha, kuidas kompositsioon areneb. Sisendite katsetus ja peenhäälestus on aeglane ning süsteemsust nõudev tegevus. Isegi võimalikult lihtsaks ja kiireks optimeeritud Wombo Dreamis peab häid kombinatsioone kaua otsima. Teisalt pakub selline otsimine ja katsetamine küllalt palju rahuldust. Kuidas näiteks võiks välja näha Salvador Dalí stiilis maalitud ulmeline linnamaastik? Kuidas paistavad abstraktsemad mõisted, näiteks metsadest-mägedest alla rulluv hullumeelsus? Kuidas mõistab algoritm elu mõtet? Milline on algoritmi silmis põrguvärav? Aga taevavärav?
Kuigi üldiste skitseeritud kompositsioonide ning toimivate värvikeelte loomine käib kergelt, siis äratuntavate struktuuride ja figuuride esiletoomine nõuab ülemaalimist ja lisatööd. Samas on praegugi ühe kontseptuaalse digiteose loomine suuresti mehaaniline töö – vaimusilmas ettekujutatava visuaali loomiseks otsitakse inspiratsiooni teistelt kunstnikelt ja suurest hulgast visuaalsest algmaterjalist ning segatakse need uueks teoseks aeganõudva, kuid mitte ülemäära loomingulise käsitöö tulemusena. Iseomane pildikeel luuakse tihti alles viimases viimistlusetapis. Algoritmid seega ei ohusta mingil määral autori omapära, kuid aitavad märkimisväärselt vähendada tehnilise töö hulka algetappides.
Samuti on koodi genereeritud pildid üsna äratuntavad. Kui neid piisaval hulgal vaadata, siis asendub esmatutvuse õhin kiiresti tõdemusega, et tegu on järjekordse geneerilise, s.t väheväärtusliku visuaalse ühikuga. Need tööriistad ei võimalda oma visuaalkeele loomist, aga kindlasti aitavad otsingutele kaasa.
Disco Diffusioni suhe nägude või anatoomiaga on abstraktne, suisa kubistlik. Algoritm paneb vaevu proportsioonidega täkkesse, isegi esmakursuslase visandatud krokiid on äratuntavamad inimesed. Samal ajal on esmajoones deepfake-valdkonnast tuntud GAN algoritmid10 nägude ja tegelaskujude genereerimisel äärmiselt edukad. Seega täiendavad GAN ja difusioon teineteist suurepäraselt ning on vaid aja küsimus, mil need professionaalsete tööriistakastidega liidetakse.
Võib ette kujutada pildistsenaariumide loomise tarkvara, mis sisestatud teksti põhjal genereerib kogu storyboard’i(süžeeskeemi)koos värvikeele, plaanivahetuste, näitlejatel põhinevate tegelaskujude ja kõige muu vajalikuga. Stsenaristi teha jääb vaid teksti kirjutamine, peaosaliste ja atmosfääri või žanri valimine ning algoritm genereerib teksti illustreerivad kaadrid, millega saab nii produtsentide, lavastaja kui ka peaosaliste jutule minna. Sellised generatiivsed vahendid leiaksid kindlasti kasutust mitte ainult teatris, filmitootmises ja reklaamiagentuurides, vaid pea kogu loomemajanduses. Kui lisada siia juurde veel tekstigeneraatorite areng siis polegi ulmeline ennustada, et loovisikutel piisab vaid ideest, et teos hakkaks iseeneslikult vormuma. Muidugi, saatan on detailides ning kui kõik teosed kannatavad generatiivse sarnasuse all, siis saab autori detailidesse lisatud isikupära üha määravamaks.
Masinõppealgoritmid on visuaaltööstuses juba tavalised. Videotöötlustarkvara Nuke kasutab masinõpet, et liita renderdatud materjal filmitud põhjadega. Digitaalsete taustade ning fotorealistlike illustratsioonide loomisel näitab NVidia Canvas GAN võrgustike tugevust. Stsenograafid projitseerivad võtteplatsil või ka teatrilaval reaalajas keskkondi ja maailmu, mis varem oli võimalik vaid üksikutes käsitsi loodud kaadrites. Houdini, Unity, Notchi, Processingi ja teiste sarnaste tööriistade abil muutub nähtavaks matemaatiliste abstraktsioonide olemus ning piir tehnoloogia ja kunsti, meta- ja pärismaailma vahel kahaneb aina õhemaks.
Tekstipõhised difusioonmudelid on astunud tihedalt täidetud lavale, kuid neis on uudsust ja võlu ning tohutu potentsiaal. Mitte väga kauges tulevikus hõljume ringi täies ulatuses genereeritud metaversumis, mille kangas on kaetud meie sõprade ja tuttavate väljendatud mõtete ja siseilma visuaalsete peegeldustega.
5 Angus Russell, How to use VQGAN+CLIP to generate images from a text prompt. A complete, non-technical guide to go from beginner to expert. – medium.com 15, VIII 2021.
Palk ja sotsiaalsed garantiid on ühe mündi kaks külge
AIRI TRIISBERG
2021. aasta oktoobris sõlmisid Eesti Ametiühingute Keskliit ja Eesti Tööandjate Keskliit 2022. aasta alampalga osas üleriigilise kokkulepe. Selle tulemusena tõusis riiklik alampalk 70 euro võrra, nii et tänavu on alampalga brutokuumäär 654 eurot ja tunnimäär 3,86 eurot. Möödunud aastaga võrreldes tõusis alammäär 12%. Alampalga mõjul tõuseb järgmisel aastal sotsiaalmaksu miinimumkohustuse määr 654 euroni. Sellest sõltub vabakutseliste töötajate ligipääs sotsiaalkaitsele, see on ravikindlustusele, töötuskindlustusele ja pensionile.
Peep Peterson on Eesti Ametiühingute Keskliidu esimees. Sellele ametikohale valiti ta 2013. aastal ning järgmiseks ametiajaks tagasi aastal 2019.
Alampalga tõus
Airi Triisberg: Kui lugesin sügisel uudist alampalga tõusu kohta, valdasid mind vastakad tunded. Tean, kui raske on alampalgast ära elada. Seepärast olen täiesti nõus, et alampalga määr peab tõusma, ja tunnen heameelt, et ametiühingud selle nimel tööd teevad ning on sealjuures edukad. Teiselt poolt toob alampalga tõus mul aga nutu kurku, sest vabakutseliste loovisikute olukord on selle mõjul veelgi raskem. Kui 2016. aastal loodi võimalus saada ravikindlustuskaitse igakuise sotsiaalmaksu summeerimise põhimõttel, siis oli brutokuutasu lävend 390 eurot. Tänavu on see 584 eurot ja järgmisel aastal 654 eurot. Pidev võidujooks alampalgaga nõuab vabakutseliselt loovisikult atleetlikke saavutusi ja tõmbab ausalt öeldes hinge kinni. Hiljutine Praxise uuring vabakutseliste toimetuleku kohta näitab, et ligikaudu poolel polnud ravikindlustus 2020. aastal pidev.
Kahjuks ei kasva riikliku alampalga mõjul vabakutseliste loovisikute sissetulekud. Mina töötan kunstivaldkonnas, kus on palju ajutisi töösuhteid ja sõlmitakse töövõtu- või käsunduslepinguid. Neid reguleerib võlaõigusseadus, mis ei kohusta alampalka maksma. Kunstivaldkond ei ole riiklikku alammäära ka vabatahtlikult orientiiriks võtnud. On täiesti tavaline, et kunstiinstitutsioonid maksavad vabakutselistele koostööpartneritele alampalgast väiksemat tasu.
Oluline on mõista, et alampalga tõusul on mõju ka võlaõiguslike lepingute alusel töötavatele inimestele, kellele tööandja ei ole kohustatud alampalka maksma, kuid kellelt riik ootab ometi sotsiaalmaksu miinimumkohustusele vastavat maksupanust. Milline on ametiühingute vaatenurk sellele kitsaskohale?
Peep Peterson: Me ei tohi ära unustada, milline on juurküsimus. Põhiküsimus on sissetulek, mitte sotsiaalmaksu miinimumkohustuse määr. Probleem tuleneb ju sellest, et ei ole normaalset sissetulekut. Kultuurivaldkonna tasud peaksid samuti olema seotud miinimumiga. Tuleb saavutada kultuuriministriga kokkulepe, et edaspidi ei tõuse ainult institutsioonide töötajate palgad, vaid kõik tasud, kaasa arvatud vabakutseliste honorarid.
Mäletan, kui võitlesime ametiühingutega rahvusringhäälingu töötajate palgatõusu eest. Kultuuriministeerium ütles, et raha ei ole. Kõigi ministeeriumi eelarvest rahastatavate asutuste palgatõusuks kokku oli ainult kaks miljonit eurot. Järgmisel päeval tõusis töötukassa töötajate palgafond ühe miljoni euro võrra. [Peep Peterson on töötukassa nõukogu liige.] Siis sain aru, et kultuurivaldkond tegutseb justkui täiesti eraldi reaalsuses. Selleks et kunstiasutustel oleks tasu maksmiseks rahaline kate, tuleb küsimus viia rahandusministri ette.
Õiglasemad tasumäärad
Triisberg: Olen täiesti nõus, et ainus õige lahendus on tasude tõstmine. Aga kuidas seda ellu viia? Käsunduslepingu alusel töötavate inimeste palgataset ei reguleeri paraku ükski seadus.
Peep Peterson: „Mis pagana ühiskondlik kokkulepe see on, et kunstnikule ei maksta?“
Peterson: See on palgapoliitika kujundamise küsimus. Kunst ei ole ju äri, kus kehtiks põhimõte, et kunstnikud on ettevõtjad ja tuleb valida see, kes oma teenust kõige odavamalt pakub. Isegi kui mõned kunstnikud tegutsevad osaühingu vormis, ei ole nende töö klassikalises mõttes äri.
Üks võimalus on sõlmida valdkonnasisene vastastikuse mõistmise lepe, mille raames lepitakse kokku tasupoliitikas ja tariifides. Sel juhul tõstatub ilmselt küsimus, kuidas veenda tööandjaid sellise kokkuleppega kaasa tulema. Ma ei tunne kunstimaastikku nii hästi, aga soovitan vaadata kõigepealt nende organisatsioonide poole, mida rahastab riik. Küllap teised kunstiasutused tulevad hiljem jõudumööda järele.
Triisberg: Kunstiasutused ütlevad, et töötasude maksmiseks pole kuskilt raha võtta. Öeldakse, et raha ei ole ja raha ei tule. Kultuuriministeerium omakorda ütleb, et ei saa tasude maksmist ühepoolselt reguleerida. Enamik kunstiasutusi ei ole riigiasutused, vaid sihtasutused. Palgakokkulepete osas on olemas vaid üks näide. See on ministeeriumi ja Teenistujate Ametiliitude Keskorganisatsiooni (TALO) vahel paika pandud kultuuritöötaja miinimumpalk, mille kaudu reguleeritakse kultuuriministeeriumi eelarvest palka saavate kõrgharidusega kultuuritöötajate palgamäära. Kunstivaldkonnas saavad kokkuleppe alusel palka üksnes riigimuuseumide, Tallinna Kunstihoone ja Sihtasutus Kultuurilehe väljaannete koosseisulised töötajad. Vabakutseliste koostööpartnerite tasustamist kokkuleppe ei puuduta. Riik ei saa kunstiasutusi ühepoolselt kohustada tasu maksma. Riik saab kunstiasutusi rahastada, aga raha kultuuriministeeriumil ei ole, sest valitsus ei eralda seda piisavalt.
Peterson: Siis tuleb proovida teistsuguseid formaate, näiteks hea tahte kokkulepe aastaks 2023. Mis juhtuks, kui sellist asja katsetada? Kindlasti leidub vähemalt mõni kunstiasutus, kes on valmis säärase kokkuleppe raames koostööd tegema. See tooks kaasa vähemalt arutelu teemal, kust tuleb raha ja kuidas kokkulepe saavutada. Tekiks surve rääkida rahast.
Triisberg: Oleme Maarin Ektermanniga püüdnud ärgitada kunstivaldkonda sellist hea tava kokkulepet sõlmima. Avaldasime tänavu jaanuaris õiglasemate tasumäärade ettepaneku. Reaktsioonina sellele ettepanekule räägitakse kunstivaldkonnas tõesti natuke rohkem tasustamisest ja rahastamisest, kuid mingeid samme pole esialgu astutud. Siiani on kõigest üks institutsioon avalikult öelnud, et võtab tasupoliitika kujundamisel aluseks meie mudeli. Seegi ei puuduta organisatsiooni tervikuna, vaid ainult ühte väljundit – jutt käib Kaasaegse Kunsti Eesti Keskuse ingliskeelsest ajakirjast. Ükski teine kunstiasutus ei ole ennast seni ettepanekuga sidunud. Ka loomeliidud ei ole ettepaneku suhtes veel seisukohta kujundanud. Ometi oleks vaja, et õiglasemate tasumäärade eest seisaks ametlik huvikaitseorganisatsioon, mitte kaks eraisikut. Kunstiasutustelt kuuleb kriitikat, et meie pakutud tariifimäärad on liiga kõrged, kuid nad ei ole lauale pannud ka muid määrasid, mis vastaksid rahalistele võimalustele. Praegu on raske hinnata, kas kunstiasutused alles kujundavad oma seisukohta või lihtsalt oodatakse viisakalt, kuni tähelepanu selle teema ümbert kaob ja arutelu vaibub.
Mul ei ole illusioone, et vabakutseliste kunstitöötajate sissetulek lähiajal paraneb, sest Ukrainas toimuva sõja mõjul asetuvad riigieelarves esikohale kaitsekulutused ja sõjapõgenike toetamine. Vabakutseliste sotsiaalkaitse problemaatika jääb sellegipoolest alles. Kultuuriministeeriumis tegeletakse praegu vabakutseliste küsimusega, analüüsitakse võimalusi, kuidas parandada loovisikute sotsiaalkaitset. Aga nad ei tegele juurprobleemiga, väikeste tasudega, vaid püüavad leevendada alarahastamise tagajärgi. See tähendab, et on veel kaks võimalikku arengusuunda: kas laiendada sotsiaalkaitse solidaarsusprintsiibi alust või kaotada sotsiaalkaitse seos miinimumpalga lävendiga. Kui ükski neist kolmest stsenaariumist käiku ei lähe – ei tõuse palk, ei laiene solidaarsusprintsiip või ei muutu sotsiaalkaitsesüsteem –, siis loovisikute töötingimused ei parane.
Mulle jäi sügisel silma veel üks teine ametiühingutega seotud uudis, mis näitab, et sotsiaalkaitse pole üksnes kultuurivaldkonna mure. Novembri alguses andis Eesti Ametiühingute Keskliit teada, et ametiühingud tahavad laiendada ravikindlustuse ja töötutoetuste kõigile töötegemise vormidele. Kas on olemas ka konkreetne plaan, kuidas see eesmärk ellu viia?
Peterson: Oleme sotsiaalministeeriumis juba kahel korral kuulanud sealsete ametnike mõtteid ravikindlustuse laiendamise võimaluste teemal. Ministeeriumi ettekujutuses ei käiks ravikindlustus enam sotsiaalmaksu kaudu. Kui tervishoiusüsteemi rahastada tulumaksu kaudu, siis tooks see raha sisse ka ettevõtjatelt ja laiendaks märgatavalt maksubaasi. See tähendaks, et näiteks OÜ või FIEna tegutsevad kunstnikud hakkaksid samamoodi maksu maksma.
Igasuguse alampiiri kaotamine on vastuoluline küsimus. Sel on mõned positiivsed küljed, nii saab lahendada vaesemate ühiskonnarühmade sotsiaalprobleeme. Ent on ka teada, et kõige populaarsem automark miinimumpalga saajate seas on Toyota Land Cruiser. Tekib küsimus, kuidas ikkagi saada kätte maksuliuguri õiglane panus? Alampiiri kaotamine sellele kaasa ei aitaks. Praegu on kõige suurem maksukoormus Maxima kassapidajal. Kas tal peab olema kõige suurem maksukohus? Kas tal on põhjust olla solidaarne? Kas on õiglane, et tema palgast makstakse kinni ettevõtjate või kunstnike sotsiaalkaitse? See on vaatenurk, mille kaudu ametiühingud sotsiaalkaitse küsimusele lähenevad.
Prekaarne töö
Triisberg: Kas Maxima kassapidajale langev ebaproportsionaalne maksukoormus on argument, et konventsionaalsele palgatöö mudelile üles ehitatud sotsiaalkaitse süsteemi kaitsta, või pigem tõestus, et süsteem on vaja ümber ehitada?
Peterson: Pigem tuleb muuta süsteemi, aga seda ei saa teha üksnes solidaarsusprintsiibi laiendamise kaudu. Tasuta ravikindlustus on kõige hädapärasem lahendus, seda võib kaaluda, aga lõpuks tuleb ikkagi inimestele palka maksta. Riigimaksud on ju ainult üks osa sotsiaalsest kindlustundest. Inimene peab leiba ostma, ta peab elama. Mis pagana ühiskondlik kokkulepe see on, et kunstnikule ei maksta? See ei ole okei.
Triisberg: Arvan samuti, et tasuta ravikindlustusega on seotud mõned ohud. Üsna tõenäoliselt visatakse pensioniga seotud probleemid sel juhul üldse üle parda või lükatakse kaugesse tulevikku. Ometi on pension väga põletav küsimus. Olen näinud vabakutseliste kunstitöötajate pensioniregistri kontosid, mõnel ei ole seal mitte midagi. Raske on täis saada isegi riikliku pensioni saamiseks vajalikku 15 aastat pensionistaaži, sest väikse palga asemel makstakse loovisikutele sageli stipendiume, litsentsitasusid või müügitasusid, mis pensioniarvestuses ei kajastu. Kui inimesel koguneb elu jooksul ainult kuus-seitse pensionikindlustusosakut, siis ei ole lõppkokkuvõttes kuigivõrd vahet, kas ta saab rahvapensioni või riiklikku pensioni.
Kunstivaldkonnas kerkib aeg-ajalt küsimus, kas leidub teisi ühiskonnarühmi, kellel on samad probleemid. Mäletan, kuidas otsisime sellele küsimusele vastust kümmekond aastat tagasi, kui koondus omaalgatuslik kunstitöötajate liikumine Kaasaegse Kunsti Liit. Ravikindlustusega seoses jäid meile tookord silma Pühtitsa kloostri nunnad, kes on praeguseks endale ravikindlustusseaduse erandi välja võidelnud ja saavad nüüd tasuta arsti juures käia. Meie nii edukad ei olnud: meil õnnestus saavutada ainult sotsiaalmaksu kuupõhist summeerimist võimaldav seadusemuudatus. Seadus annab kõigile vabakutselistele töötajatele natuke paindlikuma ligipääsu ravikindlustusele, ent kunstivaldkonnas on sellest üsna vähe kasu, sest võidujooksus riikliku alampalgaga jääme traditsiooniliselt kaotajaks. Kes võiksid praegu olla kunstivaldkonna töötajate võimalikud liitlased või toetajad?
Peterson: Meie kindlasti oleme. Oleme ametiühingutes väga selgelt mõistnud, kuidas sissetulekute puudumine kunstivaldkonnas dikteerib Tartu ülikooli õppejõudude palga. Oleme näinud, et ülikoolid ei suuda teha koostööd, sest palgavahe on nii suur: Eesti Kunstiakadeemias on kõige väiksemad palgad ja Tallinna Tehnikaülikoolis kõige suuremad. Kui ülikoolidel on vaja pidada riigiga dialoogi palgaastmete kujundamise üle, siis ei suudeta omavahel kokku leppida, sest kõige vaesem ülikool ütleb, et nende valdkonnas on sotsiaalkaitse olematu ja inimesed on valmis tööd tegema ainult haigekassakaardi eest. See on põhjus, miks ametiühingud ei saa kuidagi jätta prekaarse tööga seonduvaid teemasid käsitlemata. Näeme ka mujal majanduses, kuidas sotsiaalse kaitse puudumine on nagu vähkkasvaja, mis ajab oma harusid külgnevatesse valdkondadesse. Transpordisektoris algas prekaarsus taksonduses ja liikus sealt kulleriteenustesse, ehitusest liigub prekaarsus tee-ehitusse ja sealt teehooldusse jne. Meile on ametiühingutes täiesti selge, et me ei saa üheski valdkonnas hoida palgataset, kui ei hoolitse külgnevate alade eest. Ametiühingutele on prekaarne töö nagu autojuhtimise pimeala. Teame, et see on olemas, kuid me ei näe seda. Ka ametiühingute seadus ei soosi prekaarsete töötajate organiseerumist, vaid kaitseb eelkõige neid, kes töötavad täiskohaga ühe kindla tööandja juures. Kogu ametiühingute struktuur on seadusest lähtudes üles ehitatud klassikaliste töötajate esindamisele.
Triisberg: Olen kuulnud väidet, et paljud Bolti juhid või Wolti kullerid teevad seda oma põhitöö kõrvalt lisaraha teenimiseks. Kas ravikindlustuse puudumine on platvormimajanduses sama terav probleem kui kultuurivaldkonnas?
Peterson: Igas prekaarses valdkonnas on nii, et mõnedele töötajatele on see töö peamine elatusallikas ja teistele kõigest lisasissetulek. Arusaadavalt tekib sellest suur huvide konflikt. Need, kes teevad lisatööd, tahavad saada maksimaalset summat ja võimalikult vähe makse maksta. Nad ei pruugi mõista, et löövad niiviisi turu uppi. Ka lisasissetulek peaks olema sotsiaalsete garantiidega kaetud. Me lihtsalt ei tohi aktsepteerida sotsiaalsete tagatiste puudumist.
Ametiühing ja loomeliidud
Triisberg: Selline huvide konflikt on ka kunstivaldkonnas täiesti olemas. Minu hinnangul on näiteks Eesti Kultuurkapitali projektirahastuse mudel üles ehitatud eeldusele, et loovisiku sissetulek ei sõltu kulkast. Kui taotlejal on püsiv sissetulek, siis lubab kulka projektitoetus teenida väikest lisaraha. Vabakutselisel loovisikul ei ole seevastu ratsionaalne kulkast raha taotleda, sest positiivse rahastusotsuse puhul tuleb võtta endale tillukese tasu eest mahukad töökohustused. Samuti vaieldakse kultuurivaldkonnas küsimuse üle, kas stipendium peaks olema maksustatud. Need, kellel on põhitöö, tahavad makse vältida ja saada võimalikult palju raha kätte. Vabakutselistel on seevastu vaja, et loometöö toetus on maksustatud, sest kui loovisik saab stipendiumi, siis ta ei saa pensioni. Olen nõus ametiühingute seisukohaga, et solidaarne peaks olema nendega, kes on prekaarsed ja nõrgemal positsioonil.
Küsin lõpetuseks, millised on ametiühingute kokkupuuted loomeliitudega?
Peterson: Eesti Teatriliit tegutseb ametiühinguna. [Teatriliit on teatrivaldkonna loomeliite ühendav katusorganisatsioon, mis kuulub Teenistujate Ametiliitude Keskorganisatsiooni TALO.] Eesti Ajakirjanike Liidus toimub sisedebatt, kas liit peaks täitma pigem loomeliidu või ametiühingu rolli. Minu arvates need kaks ei välista üksteist: tugeva esindusorganisatsiooni ehitamiseks tasub erinevad funktsioonid pigem ühendada kui lahutada. Mitme funktsiooniga organisatsioone on ka teistes valdkondades, näiteks Eesti Õdede Liit on nii ametiühing kui ka kutseühing.
Triisberg: Kultuurivaldkonnas on ka palju loomeliite, mis ei ole ametiühingud. Kas teil ei ole nendega üldse koostööd?
Peterson: Ei, aga meil ametiühingute keskliidus oleks sellise koostöö vastu kindlasti huvi, isegi kui loomeliidud ei astu meie liikmeks. Meie probleem on, et me ei näe tahavaatepeeglisse. Kui loomeliidud soovivad meid prekaarse töö probleemide osas nõustada, siis teeme hea meelega koostööd. Meil peab riigiga läbi rääkides olema lugude variatsioon. Kui läheksime homme arutama ravikindlustussüsteemi reformi, siis mõtleksime esmajoones palgatöötaja vaatepunktile. Me mõtleksime Maxima kassapidajatele ja ülikooli õppejõududele, aga me ei oska kunstnike vaatenurgast argumenteerida, sest me ei ole kuulnud nende lugu. Arvan, et on hea mõte luua loomeliitudega partnerlussuhe. Meie saaksime loomeliitudele pakkuda ametiühingute teadmisi ja lobivõimekust. Loomeliidud saavad meile anda sisendi, et saaksime riigiga läbi rääkides esindada ka vabakutselisi loovisikuid ja prekaarseid kultuuritöötajaid.